Рекс Стаут
Улика
нула

Превод от английски: Борис Миндов, 1988

chitanka.info

I

Всичко това започна по някакво стечение на обстоятелствата, но кое ли не започва така? Ще спомена само едно: ако не беше се наложило оная сутрин да депозирам два чека, можех изобщо да не попадна в този квартал.

Но попаднах там и наслаждавайки се на яркото слънце и на мразовития и чист въздух, свърнах източно от Лексингтън Авеню по Трийсет и седма улица, повървях четиридесетина крачки до номера, който търсех, и видях пететажна жълта тухлена ограда, чиста и спретната, с декоративни растения в сандъчета от двете страни на входа. Влязох. В преддверието, не по-голямо от спалнята ми, имаше луксозен килим, камина без огън, още зеленина и един цербер в униформа, който ме предизвика с подозрителния си поглед.

Отворих уста да отговоря на предизвикателството и тогава възникна онова стечение на обстоятелствата. Един мъжага с тъмносин балтон и мека шапка влезе в преддверието, профуча край мен и се насочи към асансьора, а в това време вратата на асансьора се отвори и оттам излезе някакво момиче. Четиримата задръстихме маломерното преддверие и трябваше да се разминем някак. Междувременно аз вече говорех на цербера:

— Казвам се Гудуин и търся Лео Хелър.

Вторачи се в мен, изражението му се промени и той изломоти:

— Да не сте Арчи Гудуин, дето работи при Нироу Улф?

Тръгналото към изхода момиче се спря на една крачка от вратата и се обърна, а влезлият в асансьора мъжага подаде глава и ни загледа, докато церберът продължаваше:

— Виждал съм снимката ви във вестника и, вижте кво, искам автограф от Нироу Улф.

По-уместно беше да поиска моя автограф, но аз не съм егоист. Човекът в асансьора пусна вратата да се затвори, ала момичето стоеше като заковано на място; не исках да я разочаровам, като се отрека от името си, както, разбира се, щях да сторя, ако бях тук по някаква секретна работа.

Наложи се да я оставя да постои така, докато обясня, че всъщност не съм дошъл служебно. Преди всичко задоволявах любопитството си. В пет следобед предишния ден ми се бяха обадили по телефона, докато бях в кабинета на Нироу Улф. След разговора отидох в кухнята, където Фриц изрязваше месото от една свинска главичка, за да приготви нещо, което нарича fromage de cochon[1], изпих чаша вода и казах на Фриц, че се качвам на горния етаж да се подърлим с Улф.

— Той е толкова щастлив там горе — рече Фриц, но в очите му проблясна искрица. Дяволски добре знаеше, че ако престана да се дърля с Улф, ще дойде ден, когато в банката няма да има пари за заплатите ни, включително и за неговата.

Изкачих се три етажа по-нагоре, минах покрай спалните и стигнах до покрива, където зад три хиляди квадратни метра стъкло в алуминиеви рамки се бяха приютили десет хиляди орхидеи. Богатството от цветове в трите помещения вече не ме кара да затаявам дъх, но безспорно гледката е великолепна и докато минавах покрай нея, погледът ми бе насочен право напред, за да запазя настроението си за дърлене ненакърнено. Но усилията ми се оказаха напразни. В междинното помещение Улф се бе изправил величествено с младо стръкче Odontoglossum в ръка и се взираше свирепо в него — същинска планина от ледена ярост, а наблизо стоеше Теодор Хорстман, градинарят, и стиснатите му устни бяха като тънка черта.

Когато се приближих, Улф насочи свирепия си поглед към мен и кресна ядно:

— Трипси[2]!

Бързо се пренастроих. Има си време за дърлене. Но това не ме спря.

— Какво искаш? — тросна се той.

— Разбирам — казах учтиво, но твърдо, — че моментът е неподходящ, но обещах на мистър Хелър да поговоря с вас. Той се обади по телефона…

— По-късно ще поговориш с мен! Ако изобщо това стане!

— Трябва да му дам отговор. Става дума за Лео Хелър, пророка на вероятностите. Казва, че според изчисленията му е много вероятно един негов клиент да е извършил сериозно престъпление, но това са само подозрения и не иска да съобщава на полицията, докато ние не разследваме случая. Помолих за подробности, но не пожела да ми ги даде по телефона. Реших веднага да изтичам дотам — той живее на Трийсет и седма източна улица — и да разбера дали тази работа е за нас. Той не би…

— Не!

— Тъпанчетата ми не са застраховани. Какво „не“?

— Махай се! — Улф размаха нападнатото от трипси стръкче. — Не искам! Този човек не може да ме наема за никаква работа при никакви условия! Махай се!

Обърнах се бързо, но с достойнство, и излязох. Ако бе запратил стръкчето по мен, аз, разбира се, щях да се наведа, за да не ме улучи; тогава и доста тежката саксия щеше да профучи покрай ухото ми и да бухне право в избуялото Calanthes. И само господ знае какво щеше да направи Улф после.

На връщане не можах да сдържа усмивката си. Дори и да не бяха трипсите, Улф щеше да реагира на съобщението ми горе-долу по същия начин, затова се бях подготвил да се дърля. Насекомите само бяха предизвикали реакцията. Лео Хелър беше увенчан със слава; в списания и неделни вестници имаше статии за него. Макар и да си изкарвал прехраната като професор по математика в колежа „Ъндърхил“, за развлечение започнал да използува теорията на вероятностите, за да анализира събития на деня — от спортни игри с топка и конни състезания до земеделската реколта и изборите. Две години по-късно, като преглеждал записките си, с изумление и задоволство установил, че 86,3 процента от прогнозите, които съставил с помощта на сложни математически формули, били верни, и написал статия за това в едно списание. Естествено започнали да идват молби от всякакви хора за всевъзможни изчисления и Хелър услужливо изпълнил някои от тях. Но когато се опитал да обясни на една жена от Йонкърс къде да търси трийсетте хиляди долара, които била загубила, а тя се вслушала в съвета му, намерила ги и настояла да му даде две хилядарки, Хелър се насочил към друго направление на теорията на вероятностите, приложимо към човешките проблеми, и подал оставка като преподавател.

Това станало преди три години, сега той преуспяваше. Говореше се, че годишните му приходи можели да се изразят с шестцифрено число, че връщал цялата си кореспонденция без отговор, че приемал само по предварителна уговорка и че нямало нищо на земята, за което не би се опитал да състави формула, стига да го снабдят с достатъчно данни за това. Някои предлагаха да бъде даден под съд за врачуване, но полицията и прокуратурата не го закачаха, както можеше да се очаква, тъй като имаше университетска титла, а в Ню Йорк работеха най-малко хиляда гадатели без средно образование.

Никой не знаеше дали Хелър се придържа към онези 86,3 процента, но случайно научих, че не е за пренебрегване. Преди няколко месеца директорът на голяма корпорация възложи на Улф да открие кой негов служител издава търговски тайни на един конкурент. Тогава бях зает с друг случай и Улф натовари Ори Картър със събирането на сведения. Ори проточи много работата и скоро директорът на корпорацията ни съобщи, че загубил търпение и отишъл при Лео Хелър, че Хелър е съставил някаква формула и намерил отговора — името на един от младите помощник-директори, който си признал! Нашият клиент чистосърдечно се съгласи, че повечето от фактите, които бе дал на Хелър, за да състави формулата, са му предоставени от нас, събрани са от Ори Картър, и че няма нищо против да ни плати. Но Улф толкова се ядоса, че ми каза да не пращам никаква сметка — нареждане, което не изпълних, тъй като знаех колко ще съжалява, като му мине. Както подразбрах обаче — понякога Улф обичаше да си мърмори под нос, — все още го беше яд на Лео Хелър и беше изключено да приеме каквато и да било работа за него през тоя ден или който и да е друг, дори и да нямаше никакви трипси на цяла миля от Трийсет и пета улица.

Когато слязох отново в кантората на долния етаж, аз се свързах по телефона с Хелър и му съобщих, че няма да бъде тая работа.

— Крайно чувствителен е — обясних, — а това е обида. Както знаете, той е най-великият детектив, живял досега, и… известно ли ви е това?

— Готов съм да го докажа теоретически — призна Хелър с тънък, почти писукащ глас. — Но защо да е обида?

— Защото искате да възложите на Нироу Улф — тоест на мен — събирането на факти, с които да докажете дали подозренията ви към вашия клиент са оправдани. Все едно да пратите Стан Мюзиъл[3] да прибира излезлите от игрището топки. Мистър Улф не продава суров материал; той продава готовите отговори.

— В този случай на драго сърце ще му платя за отговора каквато и да е сума, стига да не е прекалено висока, и то в брой. Този клиент и създалото се положение сериозно ме безпокоят, а данните, с които разполагам, са недостатъчни. Ще се радвам, ако с наличните данни получа отговор от мистър Улф и…

— И — вметнах аз — ако открием, че вашият клиент е извършил тежко престъпление, както подозирате, мистър Улф ще реши дали да повика полицаи и кога, а не вие. Приемате ли?

— Разбира се — Хелър бързаше да се съгласи. — Аз нямам нито намерение, нито желание да укривам престъпник. Тъкмо напротив.

— Чудесно. Тогава ето какво. Няма полза да закачам повторно мистър Улф днес, обиден е. Ала утре сутринта трябва да отида в нашата банка на Лексингтън Авеню, недалеч от жилището ви, да депозирам два чека, и бих могъл да се отбия да поговоря с вас, за да добия представа за случая. Предполагам, че правя това предложение главно защото съм любопитен да видя как изглеждате и как говорите, но нямам достатъчно данни, за да приложа в случая теорията на вероятностите. Откровено казано, съмнявам се дали мистър Улф ще се залови с тази работа, но пари винаги могат да ни потрябват я ще се опитам да го убедя. Да дойда ли?

— По кое време?

— Да речем, в десет и четвърт.

— Добре, елате. Моят работен ден започва в единайсет. Вземете асансьора до петия етаж. Една стрелка сочи надясно към чакалнята, но вие тръгнете наляво към вратата в дъното на коридора, натиснете копчето и ще ви пусна. Ако дойдете навреме, ще разполагаме с повече от половин час.

— Аз идвам винаги навреме.

Тази сутрин малко подраних. Беше десет часът и девет минути, когато влязох в преддверието на блока на Трийсет и седма улица и казах на цербера името си.

[1] Ястие от кълцано свинско месо (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Трипси — вид вредни насекоми, които живеят по растенията и се хранят с техните сокове. — Б.пр. ↑

[3] Известен американски бейзболист (род. 1920 г.). — Б.пр. ↑

II

Казах на цербера, че ще се опитам да му взема автограф от Нироу Улф и записах името му в бележника си: Нилс Лам. В това време момичето стоеше с лице към нас и ни гледаше навъсено. Беше двайсет и три-четири годишна, стигаше до брадата ми и ако лицето й не бе сбърчено, вероятно щеше да заслужава внимание. Тъй като не показваше никакъв признак на смущение, както се бе вторачила в непознат човек, аз също не виждах причина да се смущавам, но все трябваше да се каже нещо, затова попитах:

— А вие искате ли?

Тя наклони глава на една страна.

— Какво да искам?

— Автограф. Или от Нироу Улф, или от мен, избирайте.

— Охо. Вие сте Арчи Гудуин, нали? Виждала съм и снимката ви.

— Тогава аз ще ви дам автограф.

— Аз… — Тя се поколеба, после взе решение. — Искам да ви попитам нещо.

— Да чуем.

Някой влезе тичешком от улицата — чевръста женска с палто от норка, административен тип, около двайсет и шейсетгодишна, и ние с момичето се дръпнахме настрана, за да й отворим път към асансьора. Новодошлата съобщи на Нилс Лам, че има среща с Лео Хелър и отказа да даде името си, но когато Лам настоя, го изплю; Агата Аби, рече, и той я пусна да вземе асансьора. Момичето ми каза, че е работило цяла нощ и била уморено, та отидохме на една пейка до камината. От близко разстояние пак бих казал, че е на двайсет и три-четири, но сигурно някои или нещо я измъчваше. Естествено питах се наум каква ли е нощната й работа.

Тя отговори на негласния ми въпрос:

— Името ми е Сюзан Матуро и съм дипломирана медицинска сестра.

— Благодаря. Вие вече знаете моето, аз пък съм дипломиран детектив.

Тя кимна.

— Тъкмо затова искам да ви попитам нещо. Ако наема Нироу Улф да разследва една… една работа, колко ще ми струва?

Повдигнах раменете си с един-два сантиметра и пак ги отпуснах.

— Зависи от много неща. Естеството на работата, времето, което ще му отнеме тя, колко ще си блъска главата, финансовото ви положение…

Млъкнах, без да довърша, за да отвърна на суровия поглед, насочен към нас от един друг новодошъл — слаб, висок, костелив екземпляр в кафяв костюм, който имаше голяма нужда от гладене, с издута чанта под мишница. Когато погледите ни се срещнаха, той престана да ме гледа, обърна се и закрачи към асансьора, без да каже нито дума на Нилс Лам.

Аз продължих разговора си със Сюзан Матуро.

— Имате ли вече фактите или само опипвате почвата?

— О, имам ги. — Тя захапа устната си със зъби — хубавя зъби и нелоша устна — и постоя така известно време, загледана в мен. После продължи: — Това бе жесток удар за мен и положението става все по-лошо, вместо да се оправи. Започнах да се страхувам, че ще се побъркам, и реших да намина при тоя Лео Хелър и да видя какво може да направи, затова дойдох тази сутрин, ала докато седях в чакалнята му — там имаше вече двама души, мъж и жена, — изведнъж ме обзе чувството, че просто съм озлобена и отмъстителна, а мисля, че всъщност не съм такава… почти съм сигурна, че никога не съм била…

Очевидно се нуждаеше от известно съчувствие, затова я уверих:

— Не изглеждате отмъстителна.

Тя докосна ръкава ми с връхчетата на пръстите си, за да ми благодари.

— Затова станах и си тръгнах, а после, когато излизах от асансьора, чух този човек да споменава името ви, разбрах кой сте и изведнъж ми хрумна да помоля вас. Запитах колко ще ми струва, ако Нироу Улф се залови с разследването, но въпросът ми беше прибързан, защото всъщност искам да му опиша случая и да го помоля за съвет дали изобщо да се разследва.

Тя беше страшно сериозна и много развълнувана, затова си придадох подходящо изражение и заговорих с подходящ за случая глас.

— Вижте какво — казах й, — за такъв подход към мистър Улф, щом няма изгледи да получи голям хонорар, е необходима известна специална подготовка, а аз съм единственият специалист в тази област. — Погледнах ръчния си часовник и видях, че е 10 часът и 19 минути. — Имам среща, но мога да ви отделя пет минути, ако искате да ми изложите основните факти; тогава ще ви кажа мнението си. За какъв удар става дума?

Тя ме погледна, стрелна с очи Нилс Лам, който не беше в състояние да се отдръпне достатъчно, за да не чува, дори да искаше, и погледът й отново се спря на мен. Лицето и потръпваше, тя стисна силно зъби, после се отпусна и заговори:

— Щом започна да разказвам за това, нещо засяда в гърлото ми и ме души, тъй че пет минути няма да бъдат достатъчни, а бездруго имам нужда от стар и умен човек като Нироу Улф. Бихте ли ми уредили среща с него?

Обещах да се опитам. Казах й, че трудно може да се намери в границите на града друг човек, който да желае повече от мен да помогне на едно привлекателно момиче, изпаднало в беда, но ще бъде напразно пилеене на време и на усилия, ако я заведа при Улф и той я отреже. Макар да не съм нито стар, нито умен, ще трябва поне да ми обрисува подробно положението, за да мога да си съставя мнение или да й помогна. Съгласи се, че това е разумно, даде ми адреса и телефонния си номер и се уговорихме да се свържем по-късно през деня. Отидох да й отворя вратата и тя излезе.

Докато се изкачвах с асансьора, часовникът ми показваше 10 часът и 28 минути — значи все пак не пристигах навреме, но имахме още половин час до началото на работния ден на Хелър. На петия етаж една табелка на стената срещу асансьора гласеше: „ЛЕО ХЕЛЪР, ЧАКАЛНЯ“, стрелка сочеше надясно, а в края на тесния коридор надписът над едната врата подканяше: „ВЛЕЗТЕ.“ Аз свърнах наляво, към другия край, където натиснах копчето на звънеца до друга врата, при което забелязах, че е леко открехната. Тъй като никой не се отзова на първото ми позвъняване, нито на второто, което бе по-продължително, бутнах вратата, прекрачих прага и извиках името на Хелър. Никакъв отговор. Никой не се виждаше наоколо.

Мислейки, че Хелър навярно е в чакалнята и скоро ще се върне, аз се озърнах да видя как изглежда свърталището на един пророк. Направиха ми впечатление някои очебийни особености. Вратата от метал, беше дебела седем-осем сантиметра — за сигурност, за звукоизолация, а може би и за двете. Ако имаше изобщо някакви прозорци, те бяха зад плътните драперии; меката изкуствена светлина идеше от някакви тръби точно под тавана. Имаше климатична инсталация. Всички шкафове на картотеката, заемаща цялата стена, имаха ключалки. Подът, без килими, беше застлан с някакъв кадифеномек материал и стъпките едва се чуваха.

Дебелата врата служеше за звукоизолация. При влизането си аз почти я бях затворил и вътре цареше пълна тишина. Никакъв градски шум не можеше да се чуе, макар че звънът и грохотът на Лексингтън Авеню трябваше да долитат от едната страна, а на Трето Авеню — от другата.

Прекосих стаята, за да хвърля око на бюрото, ала в него нямаше нищо особено с изключение на това, че беше два пъти по-голямо от обикновените бюра. Между другото на него имаше поставка за книги с непривлекателни заглавия, старинно сметало от слонова кост или негова имитация и купчинка бележници с нормална големина. Тук-там бяха пръснати отделни листове, а върху първата страница на един бележник бяха написани някакви формули, наподобяващи драсканиците на Айнщайн. Освен това имаше една съборена чаша с подострени моливи, разпръснати по особен начин до ръба на бюрото.

Бях тук от десет минути, но нямаше и помен от Хелър; а в единайсет часа, когато, както винаги, Улф щеше да слезе в кантората след утринното си заседание с орхидеите, желателно беше да съм там. Затова излязох, оставяйки вратата открехната, както я бях намерил, тръгнах по коридора към вратата на чакалнята в другия край и влязох.

В тази стая нямаше нито климатична инсталация, нито звукоизолация. Някой бе открехнал един прозорец и шумът нахлуваше отвън. На столове седяха петима души; трима от тях бях виждал вече: мъжагата с тъмносиния балтон и меката шапка, чевръстата женска с кожа от норка, която се бе представила като Агата Аби, и високия кльощав екземпляр с чанта. Нито един от другите двама не беше Лео Хелър. Единият беше мургав дребосък, зализан и хитър, с пригладена на темето коса, а до него — угоена, надута като топка матрона с резервна брадичка.

Обърнах се към събранието.

— Идвал ли е мистър Хелър?

Двама поклатиха глави, а мургавият екземпляр каза дрезгаво:

— Не се мярка до единайсет часа и си чакайте реда.

Благодарих му, излязох и се върнах в другата стая. Още нямаше помен от Хелър. Не си направих труда да извикам повторно името му, тъй като дори и да ме чуеше, трябваше да си тръгна незабавно. Тъй че излязох. Долу в преддверието казах пак на Нилс Лам, че ще видя какво мога да направя за автографа. Навън реших, че нямам време да вървя пеш, затова спрях едно такси. Прибрах се в кантората и след не повече от двайсет секунди чух Улф да слиза с асансьора.

Чудна работа. Аз съм силен в догадките и имах известни успехи по време на службата си при Улф, ала тоя ден нямах и най-слабо предчувствие за надвиснала опасност. Може да си помислите, че тук е идеално място да правиш догадки, но не, не ме осени и най-слабо прозрение. Аз бях много весел, когато запитах Улф как върви войната с трипсите, и по-късно, следобеда, докато набирах номера, даден ми от Сюзан Матуро, макар че, трябва да призная, малко се оклюмах, като не получих отговор, защото се надявах да видя някой ден как изглежда, когато не е намръщена.

Но още по-късно, малко след шест часа, когато се позвъни и отидох да отворя, през огледалното стъкло на вратата видях на стълбищната площадка инспектор Крамър от манхатънския отдел „Убийства“. Долната третина на гръбначния ми стълб реагира моментално, ала не претендирам, че съм имал някакво предчувствие, защото в края на краищата един инспектор от отдел „Убийства“ не обикаля да звъни по вратите, за да продава билети за Годишния бал на полицаите.

Въведох го в кантората, където Улф пиеше бира и гледаше навъсено тримата американски сенатори, които се представяха по телевизията.

III

Крамър, снажен и широкоплещест, с едро червендалесто лице и остри, недоверчиви сиви очи, седна на червеното кожено кресло до бюрото на Улф. Отказа предложената му бира, телевизорът бе угасен, а лампите — запалени.

— Отбих се пътьом и нямам много време — заговори Крамър. Той беше кисел, нещо обичайно за него. — Ще бъда признателен, ако ми дадете бързо някои сведения. Какво работите за Лео Хелър?

— Нищо. — Улф беше рязък — също нещо обичайно за него.

— Нищо ли не работите за него?

— Не.

— Тогава защо Гудуин е ходил тази сутрин да се срещне с Хелър?

— Не е ходил.

— Чакайте — намесих се аз. — Ходих по своя инициатива, само да сондирам почвата. Мистър Улф не знаеше; за пръв път чува за това.

Имаше едновременно два смъртоносни погледа: Крамър погледна Улф, а Улф — мен. Крамър подкрепи своя поглед с думи:

— Ей богу! Това е най-мръсният номер, който сте се опитвали да ми погодите досега! Цял следобед ли репетирахте?

Улф ме остави временно на мира, за да се разправя с Крамър.

— Пфу! Да речем, че сме репетирали. Имаш ли право да влизаш в къщата ми и да искаш сметка за действията на мистър Гудуин? Какво от това, че е посетил мистър Хелър? Да не би мистър Хелър да е мъртъв?

— Да.

— Хайде де! — Веждите на Улф се повдигнаха леко. — Престъпление ли?

— Убит е. Прострелян в сърцето.

— В жилището му?

— Да. Искам да чуя Гудуин.

Улф ме стрелна с поглед.

— Арчи, ти ли уби мистър Хелър?

— Не, сър.

— Тогава, моля те, услужи на мистър Крамър. Той бърза.

Услужих му. Първо му казах за вчерашното телефонно обаждане, за отказа на Улф да работи за Хелър, за разговора ми с Хелър, после разправих най-подробно за сутрешното си посещение на Трийсет и седма улица, като омаловажих тревожното състояние на Сюзан Матуро; посочих само, че ме е помолила да й уредя среща с Улф, но не ми е обяснила за какво. Когато свърших, Крамър имаше няколко въпроса. Една от тях гласеше:

— Значи изобщо не си виждал Хелър?

— Не.

Той изсумтя.

— Много добре зная колко си любопитен, Гудуин. В онази стая е имало три врати освен вратата, през която си влязъл. Нима не отвори нито една от тях?

— Не.

— Едната води към килера, в който един посетител, приятел на Хелър, открил трупа му днес в три часа следобед. Съдебният лекар казва, че наденицата и питките, които Хелър е ял на закуска в девет и половина, са престояли в стомаха не повече от един час, следователно е почти сигурно, че трупът се е намирал в килера, докато ти си бил в стаята. Какъвто си ми любопитен, още ли твърдиш, че не си отворил вратата и не си видял трупа?

— Не съм го видял. Моля за извинение. Следващия път ще отварям всяка врата, която видя, дявол да го вземе.

— Стреляно е с пистолет. Не усети ли миризмата?

— Не. Има климатична инсталация.

— Не прегледа ли чекмеджетата на бюрото?

— Не. Още веднъж моля за извинение.

— А ние ги прегледахме. — Крамър извади нещо от вътрешния джоб на сакото си. — В едно чекмедже намерихме този запечатан плик. На него беше написано с молив, с почерка на. Хелър: „За мистър Нироу Улф.“ Вътре имаше пет стодоларовите банкноти.

— Съжалявам, че съм пропуснал това — казах прочувствено.

Улф се размърда.

— Предполагам, че сте проверили дали на плика има пръстови отпечатъци.

— Естествено.

— Мога ли да го видя, моля?

Улф протегна ръка. Крамър се поколеба за момент, после подхвърли плика през бюрото и Улф го улови. Извади банкнотите, чистички, нови-новенички, преброи ги и надзърна вътре.

— Това е било запечатано — забеляза той хладно, — името ми е написано на него, а вие сте го отворили.

— Разбира се. — Крамър се приведе и протегна ръка. — Дай ми го.

Това не беше молба, а заповед, и Улф машинално реагира. Ако бе помислил малко, щеше да разбере, че щом го иска, трябва да го заслужи или поне да си даде вид, че го е заслужил. Ала тонът на Крамър беше предизвикателен и Улф не можеше да търпи такова нещо. Прибра банкнотите в плика и го сложи в джоба си.

— Това е мое — заяви той.

— Но е улика — изръмжа Крамър — и аз го искам.

Улф поклати глава.

— Каква улика? Като служител на закона ти би трябвало да разбираш тия работи. — Той потупа джоба си с върха на пръста. — Пликът е моя собственост. Ако щеш, докажи, че има връзка или че аз съм свързан с някакво престъпление.

Крамър се сдържаше, което никак не беше лесно при тези обстоятелства.

— Трябваше да се сетя — каза той ядно. — Значи искаш да докажа, че си замесен в някакво престъпление? Добре. Не знам колко пъти съм седял в това кресло и съм слушал твоите теории. Не твърдя, че никога не съм ги използувал, казвам само, че си силен в теориите. Сега и аз имам своя теория, която искам да изложа, но най-напред ето някои факти. В онази сграда на Трийсет и седма улица Хелър живеел на четвъртия етаж, а работел на петия, най-горния етаж. В десет часа без пет минути тази сутрин, според достоверни показания, той напуснал жилището си, за да се качи в кабинета. Гудуин твърди, че влязъл в този кабинет в десет и двайсет и осем минути, следователно ако по това време тялото е било в килера — а почти сигурно е било там, — Хелър е бил убит между девет часа и петдесет и пет минути и десет часа и двайсет и осем минути. Не можем да намерим човек, който да е чул изстрела; стаята има добра звукоизолация и вероятно никога няма да намерим такъв. Изпробвахме я.

Крамър стисна силно очи и пак ги отвори — имаше такъв навик.

— Много добре. От портиера получихме списък на всички, които са влизали в сградата пред това време, и повечето хора събрахме, а останалите издирваме. Били са шестима. Медицинската сестра, Сюзан Матуро, която излязла, преди Гудуин да се качи горе, а другите петима са напуснали по-късно, на интервали, когато им омръзнало да чакат идването на Хелър — поне така твърдят. При това положение, а не виждам какво би могло да се промени, един от тях е убил Хелър. Всеки, който се е качил с асансьора на петия етаж, е можел да влезе в кабинета на Хелър и да го застреля, а после да мине в чакалнята.

Улф промърмори:

— И е напъхал трупа в килерчето?

— Разбира се, за да го открият по-късно. Ако някой случайно е видял убиеца да излиза от кабинета, убиецът можел да каже, че е ходил да търси Хелър и че Хелър го няма, ала не би могъл да каже това, ако трупът е стоял там на показ. Има следи по пода, където тялото — а Хелър е бил категория „перо“ — е било влачено към килерчето. На излизане човекът оставил вратата открехната, та ако някой го види, всичко да изглежда правдоподобно; просто я е заварил така. Освен това…

— Грешка.

— При първа възможност ще му предам думите ти. Освен това, разбира се, той не е могъл да излезе от сградата. Знаейки, че Хелър започва да приема посетители в единайсет часа, всички тези хора дошли рано, за да не чакат дълго. Включително и убиецът. И той като другите е трябвало да влезе в чакалнята и да чака. Един от тях наистина е излязъл — медицинската сестра, която е държала да каже на Гудуин защо си отива и при разпита ще трябва да ни убеди в това.

— Ти щеше да доказваш, че съм свързан с някакво престъпление.

— Точно така. — Крамър беше категоричен. — Но преди това още един факт. Пистолетът беше в килерчето при трупа, на пода до него. Това е стар „Гюстейн“, грозен и малък, с къса цев и въпреки старанията ни, няма шанс дори едно на хиляда да установим на кого е принадлежал. А сега ето моите предположения. Убиецът е дошъл въоръжен с цел да убие, натиснал е копчето на вратата на Хелъровия кабинет и е бил пуснат. Тъй като Хелър отишъл до бюрото си и седнал, значи не е имал причина…

— Установено ли е?

— Да. Нямал причина да се страхува от някаква смъртна опасност. Но след като поговорили, може би не повече от няколко минути, както вече установихме според развоя на събитията, не само започнал да се страхува, но и почувствувал, че смъртта го дебне, а в тази свръхзвуконепроницаема стая бил безпомощен. Пистолетът бил изваден и насочен срещу него. Хелър разбрал, че всичко е свършено. Заговорил, опитвайки се да печели време — не защото се надявал да остане жив, а защото искал да остави някакво съобщение, което да бъде прочетено след смъртта му. Като се тресял от напрежение, с трепереща ръка, може би с умолителен жест, бутнал чашата с моливи на бюрото си, а после нервно ги заопипвал, размествайки ги пред себе си, като продължавал през всичкото време да говори. Тогава пистолетът гръмнал и Хелър се успокоил завинаги. Убиецът заобиколил бюрото, уверил се, че жертвата му е мъртва, и довлякъл трупа в килерчето. И през ум не му е минало, че пръснатите моливи са подредени така, че да предадат някакво съобщение — ако се е сетил, с един замах на ръката е щял да го заличи. Ужасно бързо трябвало да се измъкне оттам и да се прехвърли в чакалнята.

Крамър стана.

— Ако ми услужиш с осем молива, ще ти покажа как бяха подредени.

Улф отвори чекмеджето на писалището си, но аз го изпреварих, като взех шепа моливи от кошничката с канцеларски принадлежности и ги подадох. Крамър застана до Улф, който с гримаса отмести стола си, за да му стори място.

— Намирам се на писалището в дома на Хелър — заговори Крамър — и ги разполагам така, както е направил той от мястото си зад писалището. — След като подреди осемте молива, той се дръпна самодоволно настрана. — Ето, вижте.

Улф ги огледа от своето място, а аз — от моето. Улф виждаше нещо такова:

— Казваш, че това е било съобщение, а? — запита Улф.

— Да — потвърди Крамър. — Би трябвало да е съобщение.

— По чие разпореждане? Твое?

— Глупости. Много добре знаеш, че няма шанс дори едно на милион тези моливи да образуват такава фигура случайно, Гудуин, ти си ги видял. Така ли бяха?

— Приблизително — признах аз. — Не знаех, че в този момент в килерчето има труп, тъй че не се интересувах чак толкова. Но щом ме питаш, — остриетата на моливите не бяха обърнати в една и съща посока, а гумичката на един от тях се намираше ей там в средата. — Докоснах с пръст мястото. — Точно тук.

— Нагласи я точно както ти си я видял.

Застанах до двамата от другата страна на бюрото, където беше Улф, и направих каквото искаха, като извадих гумичката на един от моливите и я поставих така, както бях посочил. Получи се следното:

— Разбира се — рекох, — фотографът ви е заснел това. Не твърдя, че е точно така, но моливите бяха обърнати в различна посоки и гумичката беше ей там.

— Не разбра ли, че е съобщение?

— Има си хас! Някой ден ще заложиш капан, в който ще се хвана и ще квича. Аз, разбира се, предположих, че по този начин Хелър иска да ни каже, че е отишъл в тоалетната и ще се върне след осем минути. Осем молива, нали? Много хитро. Нали това означава?

— Не — изрече твърдо Крамър. — Мисля, че Хелър ги е обърнал насам, за да има по-малка вероятност нападателят му да разбере какво е това. Минете насам, моля. И двамата. Погледнете оттук.

Ние с Улф се приближихме до Крамър откъм левия крак на бюрото и погледнахме, както бе казал. Един поглед беше достатъчен. Можете да видите същото, като изместите страницата на деветдесет градуса по посока, обратна на часовниковата стрелка.

Крамър заговори:

— По-ясно NW не може да се изпише.

— Може — възразих аз. — А защо е допълнителният молив от лявата страна на W?

— Сложил го е умишлено, за камуфлаж, за да не бие толкова на очи или пък моливът се е търкулнал там случайно, но не е важно как е станало. Няма съмнение, че това е W. — Крамър погледна Улф. — Нали обещах да докажа, че си свързан с някакво престъпление.

Улф се върна на креслото си и сплете пръсти.

— Сериозно ли говориш?

— Не се шегувам. — Крамър седна отново на червеното кожено кресло. — Затова дойдох тук, и то сам. Ти отричаш, че си пратил Гудуин там, но не ти вярвам. Той признава, че е стоял в кабинета на Хелър десет минути, защото не може иначе: портиерът го е забелязал да се качва, а петима души са го видели да влиза в чакалнята. В едно чекмедже на бюрото има плик с твоето име и петстотин долара в брой. Ала ключът на загадката е в това съобщение. Седнал на бюрото си, сигурен, че след няколко секунди ще бъде убит, Хелър използувал тези секунди, за да остави съобщение. Може ли да има някакво съмнение какво е било това съобщение? За мен няма. Предполагам, че е искал да посочи убиеца или лицата, виновни за смъртта му. Отхвърляш ли това предположение?

— Не. Според мен то е много правдоподобно. Съвсем правдоподобно.

— Приемаш ли го?

— Не го приемам, само установявам факта.

— Тогава те моля да посочиш някое лице освен теб, чието име да отговаря на инициалите NW. Ако не можеш да го сториш тук и веднага, ще ви отведа с Гудуин в полицейското управление като важни свидетели. В колите отвън има мои хора. Ако аз не свърша това, районният прокурор ще го свърши.

Улф се поизправи и въздъхна дълбоко с пълни гърди.

— Вие сте изключително противен, мистър Крамър. — Той стана. — Извинете ме за момент. — Като заобиколи краката на Крамър, прекоси стаята и отиде до лавиците с книги точно зад големия объл абажур, пресегна се към една, сложена нависоко, взе я и я отвори. Беше много далеч от мен, та не можах да видя каква е. Първо обърна на последната страница, където би трябвало да е съдържанието, ако имаше такова, а после — някъде към средата. Прелисти друга страница, след това — трета, докато Крамър, едва сдържайки чувствата си, извади от един джоб пура, пъхна я в устата си и стисна зъби. Той никога не палеше.

Най-сетне Улф се върна на бюрото си, отвори едно чекмедже и сложи книгата в него, затвори го и заключи.

— Аз не фантазирам — говореше Крамър. — Ти не си го убил, защото не си бил там. Не смятам дори, че Гудуин го е убил, макар че е могъл. Казвам, че Хелър е оставил съобщение, което би ни насочило към убиеца, и то гласи NW, а това значи Нироу Улф, следователно ти знаеш нещо и аз искам да зная какво е то. Искам да ми отговориш с „да“ или „не“ на следното: Знаеш ли нещо, което ще ни помогне или би могло да ни помогне да открием кой е убил Лео Хелър?

Улф се бе разположил отново на креслото си и кимна.

— Аха. Значи знаеш. Какво е то?

— Съобщението, което е оставил.

— То е само NW. А по-нататък?

— Трябват ми повече данни. Нужно е да зная… още ли са моливите там, на бюрото му, както сте ги намерили?

— Да. Не са побутнати.

— Разбира се, ти имаш човек на мястото. Повикай го на телефона и ми дай да поговоря с него. Ти ще ни слушаш.

Крамър се подвоуми, тъй като това не му харесваше, после реши, че е по-добре да се съгласи, дойде до бюрото ми, набра един номер, свърза се с помощника си и му каза, че Улф иска да говори с него. Улф използува своя телефон, докато Крамър остана на моя.

Улф беше учтив, но рязък.

— Както подразбрах, ония моливи са там, на бюрото, така както са били намерени. Всички, с изключение на един, имат на края гумички, една от които е на бюрото, между двете групички моливи. Така ли е?

— Точно така. — Гласът на детектива звучеше отегчено. Долавях го по телефона, сложен на масата до облия абажур.

— Вземи гумичката и я пъхни на края на молива, който е без гумичка. Искам да зная дали е била толкова разхлабена, че е паднала случайно.

— Инспекторе, на телефона ли сте? Вие казахте да не пип…

— Карай — изръмжа Крамър. — Тук съм.

— Добре, сър. Почакайте, моля.

След дълго чакане детективът се върна на телефона.

— Гумичката не е могла да падне случайно. Частица от нея все още е залепнала за края на молива. Сигурно е била дърпана, откъсната, грапавините по нея са светли, пресни. Мога да измъкна гумичка от друг молив и да ви кажа колко сила е нужна за това.

— Не, благодаря ти, няма нужда. Но за да бъдем сигурни и за доклада, предлагам да пратиш молива и гумичката в лабораторията, нека проверят дали откъснатите частички съвпадат.

— Да ги пратя ли, инспекторе?

— Да, не е зле. Отбележи точно кое къде е.

— Слушам, сър.

Крамър се върна в червеното кожено кресло, а аз седнах в моето. Той вирна пурата си, поставена в ъгълчето на устата му, и попита:

— И тъй?

— Много добре знаеш какво тъй — заяви Улф. — Гумичката е била измъкната и поставена нарочно като част от съобщението. Сигурно е точка след N, за да покаже, че е инициал, а? И на Хелър са му попречили завинаги, преди да успее да сложи гумичка и след W?

— Сарказмът не променя нещата. То си е пак NW.

— Не. Не е. И никога не е било.

— За мен и за районния прокурор си е така. Май е по-добре да отидем в кабинета му.

Улф вдигна длан.

— Ето нá. Не си лекомислен, ама си твърдоглав. Предупреждавам ви, сър, ако действувате въз основа на предположението, че онова съобщение на мистър Хелър значи NW, спукана ви е работата; в най-добрия случай могат да ви лепнат етикета „глупак“.

— Предполагам, че знаеш какво гласи съобщението.

— Да.

— Значи знаеш?

— Да.

— Чакам.

— Има да чакаш. Ако бях сигурен, че мога да спечеля тези пари… — Улф потупа джоба си, — … като ви дешифрирам съобщението, щеше да бъде лесно, но в сегашното ти състояние само ще си помислиш, че кроя някаква измама.

— Провери ме.

— Не, сър. — Улф притвори очи. — Предлагам нещо друго. Можеш да продължиш, както си започнал, и да видиш докъде ще стигнеш, но помни: ние с мистър Гудуин ще отричаме упорито, че знаем нещо за тази работа или за замесените в нея хора, като се изключи това, което вече ти е известно, а аз ще продължа работата по свой път; или пък ти би могъл да доведеш убиеца тук и да ми позволиш да поговоря с него… в твое присъствие.

— На драго сърце. Само ми го посочи.

— Когато го открия. Трябват ми и шестимата, за да разбера кого визира съобщението на Хелър! Аз мога да разтълкувам съобщението, а ти не можеш, следователно ти имаш повече нужда от мен, отколкото аз от теб, но можеш поне да ми спестиш много време, труд и разходи.

Във втренчения поглед на Крамър нямаше нито следа от благоразположение или симпатия.

— Щом можеш да разтълкуваш това съобщение и отказваш да го сториш, ти укриваш улика.

— Глупости. Една догадка не е улика. Бога ми, твоето предположение, че с моливите е изписано NW, не е улика. Нито моето, но то би могло да доведе до някаква улика, ако аз водя играта — Улф размаха нетърпеливо ръка и повиши глас. — Дявол да го вземе, та аз не ти предлагам това за мое лично удоволствие. Да не мислиш, че ще ми бъде приятно в жилището ми да нахълтат цели взводове полицаи, подкарали стадо уплашени, заподозрени граждани?

— Не. Знам много добре, че няма да ти бъде приятно. — Крамър извади пурата от устата си и се взря в нея, сякаш се мъчеше да определи точно какво представлява. След като свърши тази работа, хвърли поглед към Улф, после погледна и мен, но съвсем не като най-мил приятел.

— Ще използувам телефона — каза той, стана и дойде до бюрото ми.

IV

Добре че Улф не трябваше да започва с трима от шестимата уплашени граждани. Те бяха твърдо решени да не казват защо са ходили да се срещнат с Лео Хелър и както научихме от записите на разпитите и показанията, подписани от тях, полицаите бяха видели голям зор, докато измъкнат сведенията.

Когато първият от тях бе доведен в кантората ни малко след осем часа, Улф някак се бе примирил с личното си нещастие и го посрещаше храбро. Той не само трябваше да излапа яденето си за една четвърт от обичайното време, но и бе принуден да наруши един от най-строгите си принципи — да чете документи, докато се храни, и то в присъствието на инспектор Крамър, който бе приел поканата да похапне. Разбира се, Крамър се върна с нас в кантората и от насъбралите се в приемната хора повика един полицейски стенограф, който се разположи на стол до бюрото ми. Сержант Пърли Стебинс, който веднъж в изблик на великодушие бе признал, че не може да докаже, че съм бандит, въведе гражданина, настани го срещу Улф и Крамър и зае един стол до стената.

Според документите гражданинът се казваше Джон Р. Уинслоу — мъжагата с тъмносиния балтон и меката шапка, който бе подал глава от асансьора да хвърли око на Арчи Гудуин. Сега той изглеждаше унил и много оклюмал, тъй като беше един от тримата, които отказваха да разкрият за какво са ходили при Хелър; а като имах предвид причината, не можех да го упрекна особено.

Той взе да се сплашва.

— Мисля… мисля, че това е нарушение на конституцията. Полицията ме накара насила да разправям за личните си работи и това може да е наложително, ама Нироу Улф е частен детектив и няма право да ме разпитва.

— Но нали аз съм тук — каза Крамър. — Аз мога да повтарям въпросите на Улф ако настоявате, но това ще ни отнеме повече време.

— Хайде да започнем — предложи Улф, — пък ще видим как ще върви. Прочетох показанията ви, мистър Уинслоу, тъй че аз…

— Нямате право да ги четете! Нямат право да ви ги дават! Обещаха ми, че ще останат в тайна, освен ако не се наложи да се използуват като улики!

— Моля ви, мистър Уинслоу, не подскачайте така. Истерична жена тъй и тъй не се търпи, ала истеричният мъж е направо непоносим. Уверявам ви, аз съм дискретен като всеки полицай. Според вашите показания днес е било третото ви посещение в кабинета на мистър Хелър. Искали сте да му дадете достатъчно сведения, за да състави формула, с която да определи още колко време ще живее, вашата леля. Вие очаквате да наследите от нея значителна сума и сте искали бъдещите ви планове да се основават на разумни и логични предположения. Така заявявате вие, но получените сведения показват, че сте задлъжнели и сте в доста затруднено положение. Отричате ли това?

— Не. — Челюстта на Уинслоу потръпна. — Не отричам.

— Свързани ли са дълговете ви или част от тях с някакво закононарушение? С някакво престъпно деяние?

— Не!

— Да допуснем, че мистър Хелър е могъл да направи точни изчисления за продължителността на живота на вашата леля. По какъв начин щеше да ви помогне това?

Уинслоу погледна Крамър, но срещна само леден поглед. Обърна се отново към Улф.

— Аз си уреждах да взема назаем много голяма сума срещу моите… очаквания. Имаше лихва за всеки месец до плащането и исках да разбера какви са шансовете ми. Ставаше въпрос за вероятност, затова отидох при този специалист.

— Какви сведения дадохте на Хелър като основа за изчисленията му?

— Боже мой, не можех… всякакви неща.

— Например? — настоя Улф.

Уинслоу погледна полицейския стенограф и мен, но ние не бяхме в състояние да му помогнем. Тогава се обърна отново към Улф.

— Стотици неща. Възрастта на леля ми, навиците й — как се храни, как спи, всичко, което можех да кажа… здравословното й състояние, доколкото знаех за него, на каква възраст са умрели родителите й и техните родители, теглото, телосложението й… дадох му снимки… заниманията и интересите й, темперамента й, отношението й към лекарите, политическите й убеждения…

— Политическите й убеждения ли?

— Да. Хелър каза, че задоволството или огорчението й от избирането на Айзенхауер било фактор на дълголетието.

Улф настоя:

— Празнословие на шарлатанин. Не смяташе ли Хелър, че има и друг фактор на дълголетието — възможността да се намесите, като пратите леля си на оня свят?

Въпросът се стори смешен на Уинслоу. Той не се разсмя, ала захихика, което никак не подхождаше на телосложението му.

Улф настоя:

— Не смяташе ли?

— Наистина не зная, наистина. — Уинслоу пак захихика.

— От кого е наследила леля ви състоянието си?

— От мъжа си. Чичо ми Нортън.

— Кога умря той?

— Преди шест години. През хиляда деветстотин четиридесет в седма.

— Как? От какво?

— Бе застрелян случайно по време на лов. Лов на елени.

— Вие присъствувахте ли?

— Не, не присъствувах. Тогава бях на повече от една миля разстояние.

— Получихте ли наследство от него?

— Не. — От вълнение лицето на Уинслоу пламна. — Той се подигра с мен. В завещанието си ми остави шест цента. Не ме обичаше.

Улф се обърна да поговори с Крамър, но инспекторът го изпревари.

— Двама души вече се занимават с това. Злополуката е станала в Мейн.

— Искам да кажа какво мисля за това — заяви Уинслоу. — Имам предвид въпросите, които ми бяха зададени за смъртта на чичо ми. Аз ги смятам за комплимент. Допускат, че съм могъл да застрелям чичо си, а за мен това е много голям комплимент. Двама души се занимавали със случая, значи го разследват, и това също е комплимент. Леля ми би се изсмяла при мисълта, че аз съм убил чичо Нортън, би се изсмяла и при мисълта, че мога да се опитам да убий и нея. Нямам нищо против тя да научи за това, но ако узнае за какво съм ходил при Лео Хелър… бог да ми е на помощ. — Той протегна умолително ръце. — А ми бе обещано, изрично ми бе обещано.

— Ние разкриваме личните работи на хората — избоботи Крамър — само когато това е неизбежно.

Улф наливаше бира. Щом пяната стигна до ръба на чашата, остави бутилката и обобщи:

— Аз не съм обещавал нищо, мистър Уинслоу, но нямам време за празни приказки. Ето какво предлагам. Вие сте забъркан в тази каша само заради връзката ви с мистър Хелър. Въпросът е имало ли е между вас нещо, което да е причина за подобно безпокойство? Хайде, разкажете ни. Започнете от началото и си спомнете, доколкото можете, всяка дума, разменена помежду ви. Разправете всичко от игла до конец. Аз ще ви прекъсвам колкото се може по-малко.

— Нали вече ги видя — възрази Крамър. — Записите, показанията… дявол да го вземе, имаш ли някакъв ключ към загадката или нямаш?

Улф кимна.

— Разполагаме с цяла нощ за това — каза той невесело. — Мистър Уинслоу не знае какъв е ключът към загадката, а и за теб е пълна мъгла. — Той се обърна пак към Уинслоу. — Хайде, говорете, сър. Всичко, което сте казали на мистър Хелър, и всичко, което ви е казал той.

Това отне повече от един час, като прибавим и прекъсванията. А прекъсванията се дължаха на различни общински служители, пръснати из къщата — в чакалнята, в трапезарията, в трите спални на горния етаж, — които работеха с други уплашени граждани и с телефона. Два пъти се обадиха по телефона детективи от отдел „Убийства“, които се мъчеха да открият една изчезнала гражданка — някоя си Хенриета Тилотсън, мисис Албърт Тилотсън, угоената матрона, която бях видял в чакалнята на Хелър заедно с другите. Обадиха се също: полицейският комисар, някой от прокуратурата и други заинтересовани страни.

Когато Пърли Стебинс стана да изведе Уинслоу от стаята, ключът на Улф явно все още беше тайна и за Крамър, и за мен. Щом вратата се затвори подире им, Крамър заприказва разпалено:

— Това ми прилича на дяволски фарс. Според мен съобщението значи NW, тоест това са твоите инициали, а ти шикалкавиш, въртиш някаква игра.

— И какво? — рече Улф раздразнено. — Защо ме търпиш тогава? Защото ако това наистина са моите инициали, в мен е ключът на загадката и не остава нищо друго, освен да ме отведеш в полицейското управление, а така ще ме накараш само да онемея и това ти е известно. — Той отпи бира и сложи чашата на масата. — Но бихме могли да ускорим работата без прекалено голям риск. Нареди на подчинените си, които разпитват сега тия хора, да следят дали има нещо, свързано с цифрата шест. Не бива да се издават, нито да споменават за това, но ако в някой момент от разпита се яви цифрата шест, да съсредоточат вниманието си върху този въпрос, докато го изчерпат. Предполагам, всички знаят за подозрението на Хелър, че някой от клиентите му е извършил сериозно престъпление?

— Знаят, че Гудуин казва така. Какво е това шест?

Улф поклати глава.

— Нищо повече не мога да кажа. Дори това е опасно, защото те са твои хора, не мои.

— Чичото на Уинслоу умрял преди шест години и му оставил шест цента.

— Това ми е добре известно. Казваш, че разследвате случая. Искаш ли мистър Гудуин да го спомене?

Крамър отговори „не, благодаря“, лично щял да го стори — и излезе от стаята.

Когато се върна, Стебинс въведе втората гражданка, която бе представена на Улф и настанена на мястото, заемано по-рано от Уинслоу. Тя беше Сюзан Матуро. Изглеждаше смутена като сутринта, но бих казал, немного повече. Сега, разбира се, въпросът имаше нова страна: смутена ли изглеждаше или гузна? Безспорно беше привлекателна, но такава е била и Мод Вейл, а тя отровила един след друг двамата си съпрузи. Можеше да се предположи, че ако Хелър е бил убит от свой клиент, когото е подозирал в извършването на престъпление, най-малко веднъж преди това се е срещал с този клиент, иначе не би имало защо да го подозира; а според Сюзан Матуро тя никога по-рано не бе посещавала Хелър и не бе го виждала. Но всъщност това не оневиняваше нито нея, нито Агата Аби, която също твърдеше, че сутринта е дошла за първото си посещение при него. Знаеше се, че понякога Хелър си е уговарял и по телефона срещи с евентуални клиенти на друго място, тъй че мис Матуро и мис Аби може наистина да са били сред тях.

В началото Улф не беше прекалено нападателен, навярно защото тя прие предложената й бира и след като отпи малко, облиза устни. Харесваше му, когато хората споделяха неговите наслади.

— Известно ви е, мис Матуро — каза й той, — че вие сте изпаднали в особено положение. Уликите сочат, че мистър Хелър е бил убит от един от шестимата души, които са влезли сутринта в тази сграда, за да се срещнат с него, а вие единствена от тези шестима сте си тръгнали преди единайсет часа — приемния час на мистър Хелър. Обяснението за вашето излизане, така както е изложено в показанията ви звучи твърде несвързано. Можете ли да го допълните?

Тя ме погледна. Нито й пратих въздушна целувка, нито я стрелнах с намръщен поглед.

— Съобщих каквото ми казахте — уверих я аз, — точно както го казахте.

Тя ми кимна неопределено и се обърна към Улф.

— Нужно ли е да повтарям?

— Вероятно ще се наложи да го повторите дори десетина пътя — уведоми я Улф. — Защо си тръгнахте?

Тя преглътна, понечи да заговори, видя, че не може да издаде звук, и се принуди да започне отначало.

— Знаете ли за експлозията и пожара в болницата „Монтроуз“?

— Разбира се. Нали чета вестници.

— Известно ви е, че триста и двама души загинаха там през оная нощ. Аз също бях там, работех в отделение „Г“ на шестия етаж. Освен загиналите, имаше и много ранени, но аз преживях всичко и не получих нито драскотина, нито обгаряне. Най-близката ми приятелка умря, изгоря, докато се опитваше да спасява болните, друга моя близка приятелка бе осакатена за цял живот, а един млад лекар, за когото бях сгодена… загина при експлозията, както и други мои познати. Не знам как се отървах дори без драскотина, защото съм сигурна, че се стараех да помагам. Напълно съм сигурна, но се спасих и там е бедата според мен, защото това не ме радва. Как бих могла да се радвам?

Сюзан Матуро, изглежда, очакваше отговор, затова Улф промърмори:

— Не. Не може и да се очаква такова нещо.

— Аз не съм от онези, които мразят хората — заяви тя.

Млъкна, когато Улф вметна:

— Наистина?

— Не, не съм. И никога не съм била. Но намразих мъжа — пък и да е било жена, все ми е едно, — който е поставил там бомбата и е извършил това злодеяние. Не мога да кажа, че полудях; мисля, че не съм луда, но така се чувствувах. След две седмици се опитах да постъпя на работа в друга болница, но не можах. Четях всичко, което пишеха вестниците, надявах се да го заловят, не можех да мисля за нищо друго, сънувах го всяка нощ, отидох в полицията и пожелах да помогна, но, разбира се, вече ме бяха разпитали и бях казала всичко, което знаех. Дните минаваха и изглеждаше като че никога няма да го хванат, а исках да направя нещо, тогава прочетох за Лео Хелър и реших да отида при него и да го накарам да направи каквото може.

Улф изсумтя и тя вдигна рязко глава.

— Казах, че го мразя!

Улф кимна.

— Добре, казахте го. Продължавайте.

— Е, отидох и това е всичко. Имах малко спестени пари, успях да взема и назаем, за да му платя. Но докато седях там, в чакалнята, с оня мъж и оная жена, наведнъж ме осени мисълта, че навярно съм луда, сигурно съм толкова озлобена и обзета от жажда за мъст, че не съзнавам какво върша. Исках да размисля, затова станах и си тръгнах. Докато слизах с асансьора, имах чувството, че съм преживяла тежка криза — медицинските сестри често си мислят такива неща за други хора. А после, когато излязох от асансьора, чух имената на Арчи Гудуин и Нироу Улф и ми хрумна да ги накарам да го издирят. Затова заговорих на мистър Гудуин и като стигнах до моя въпрос, не можех да се реша да му разправя всичко, казах му само, че искам да се срещна с Нироу Улф, за да го помоля за съвет. Той отговори, че ще се опита да ми уреди среща и ще ми съобщи по телефона или пък може аз да му се обадя.

Тя махна с ръка.

— Ето това беше всичко.

Улф я гледаше.

— Не ми звучи несвързано, но не е и смислено. Смятате ли се за интелигентна жена?

— Ами… да. Достатъчно съм интелигентна, за да се оправям в живота. Аз съм добра медицинска сестра, а добрата медицинска сестра трябва да бъде интелигентна.

— И все пак смятате, че един гадател може чрез фокусите си да открие човека, който е поставил бомбата в болницата?

— Смятах, че го върши с научни методи. Знаех, че има добра репутация, също като вас.

— Боже мой. — Улф се облещи. — На това се вика „сапунен мехур“, както се изразяваше Жак. Какъв съвет щяхте да ми поискате?

— Смятате ли, че има някакъв шанс… вярвате ли, че полицията ще го издири.

Очите на Улф станаха нормални — притвориха се.

— Тази работа, с която се занимавам, мис Матуро, това издирване на лице, замесено случайно в убийство, е като лутане в джунгла, поне в този начален етап. Аз опипвам слепешком и напредвам по интуиция. Твърдите, че никога не сте виждали мистър Хелър, но не можете да го докажете. Имам право да предположа, че сте го виждали, макар и не в кабинета му, и сте разговаряли с него; били сте сигурна, независимо по каква причина, че той е поставил бомбата в болницата и е предизвикал пожара; и подтиквана от натраплива отмъстителност, сте отишли в дома му и сте го убили. Може да се доп…

Тя гледаше тъпо.

— Защо, за бога, ще смятам, че той е поставил бомбата?

— Нямам представа. Както казах, аз опипвам. Едно от предимствата на моето предположение е, че вие вече признахте, че изпитвате страшна омраза, която положително би ви подтикнала към убийство, ако откриете убиеца. Не аз, а мистър Крамър хвърля силите на правосъдието в тази битка, но несъмнено двама-трима души вече обикалят ваши приятели и познати, за да узнаят дали сте намеквали някога, че според вас Лео Хелър има някаква връзка с бедствието в болницата. Освен това вероятно разпитват дали не сте таили някакви лоши чувства към хората от болницата, което ви е накарало сама да поставите бомбата.

— Боже мой! — Един мускул отстрани на шията й конвулсивно потръпваше. — Аз? Такава ли била работата?

— Именно. Не е невъзможно. Вие заявихте, че се ужасявате от мисълта виновникът да е просто гласът на вашата съвест.

— Само че не е. — Тя скочи внезапно от стола си, с един скок се озова срещу Улф, наведе се напред и дланите и забарабаниха по бюрото. — Как смеете да говорите така! Шестимата души, които най-много обичах на тоя свят… всички те загинаха през оная нощ! Как бихте се чувствували вие на мое място? — Отново забарабани по бюрото. — Какво би изпитвал всеки друг?

Аз станах и се озовах до нея, но не беше нужна физическа намеса. Тя се изправи и за момент постоя така, цялата разтреперана, после се овладя, върна се на стола си и седна.

— Съжалявам — каза с глух, слаб глас.

— Би трябвало — произнесе Улф навъсено. Тази разбесняла се жена му дойде много. — И да удряте по бюрото ми, нищо няма да се оправи. Как се казваха шестимата души, които най-много сте обичали на тоя свят, но са загинали?

Тя му каза имената, а той поиска да узнае нещо повече за тях. Започвах да подозирам, че всъщност и той няма ключ към загадката, както и аз, че баламосва Крамър, за да отвлече вниманието му от инициалите NW, за които се бе хванал, че след като неволно бе конфискувал петстотинте долара, е решил тази нощ да ги заслужи. Подходът му към Сюзан Матуро потвърждаваше подозрението ми. Това бе просто старата игра на вадене на късметчета от торбата — карай човека да говори непрекъснато, за каквото и да било и за когото и да било, с надеждата, че все ще изплюе нещо като сламка, за която да се уловиш. Знаех, че когато „реколтата“ е много слаба, Улф протака с часове тази игра.

И все още протакаше със Сюзан Матуро, когато влезе непознат индивид, който шепнешком предаде на Крамър някакво съобщение. Крамър стана и тръгна към вратата, после размисли и се обърна.

— Не е зле и ти да присъствуваш — каза той на Улф. — Издирили са мисис Тилотсън, тя е тук.

За Сюзан Матуро това беше отдих, защото Улф можеше да я задържи още цял час, макар че според мен единствената полза за нея беше, че я заведоха в друга стая, където някакъв лейтенант или сержант започна всичко отначало. На тръгване тя ме удостои с бегъл поглед. Изглежда, искаше да изобрази усмивка, за да покаже, че не се сърди, но в такъв случай това излезе най-жалката имитация на усмивка, която съм виждал. Ако не бях на служба, щях да отида при нея и да я потупам по рамото.

Новодошлият, когото въведоха в стаята, не беше мисис Тилотсън, а цивилен пазител на закона. Той беше от новите придобивки на отдел „Убийства“ и никога по-рано не бях го виждал, но се възхитих на храбрата му походка, когато се приближи, и на юначната му стойка, когато се спря, изправи се пред Крамър и зачака.

— Кой остана оттатък? — запита Крамър.

— Мърфи, сър. Тимъти Мърфи.

— Добре. Разказвай. Почакай. — Крамър се обърна към Улф. — Този човек се казва Рока. Беше на пост в къщата на Хелър. Именно него ти попита за моливите и гумичката. Хайде, Рока.

— Слушам, сър. Портиерът телефонира от преддверието, че там имало някаква жена, която искала да дойде горе, и аз му наредих да я доведе. Сметнах това за уместно.

— Правилно.

— Да, сър.

— Тогава разправяй.

— Тя се качи с асансьора. Не пожела да си каже името. Заразпитва ме колко време ще бъда там, очаквам ли да дойде някой друг и тъй нататък. Подхвърлихме си няколко шеги, целта ми беше да разбера коя е, и тогава тя изведнъж си разкри картите. Извади от чантата си пачка банкноти. Предложа ми триста долара, след това четиристотин, а накрая и петстотин, ако отключа шкафовете в кабинета на Хелър и да я оставя там сама за един час. Така че изпаднах в голямо затруднение.

— Несъмнено.

— Да, сър.

— Как се отърва?

— Ако имах ключове за шкафовете, щях да приема предложението й. Щях да ги отключа и да я оставя там. Щом решеше да си тръгне, щях да я арестувам, да я заведа да я обискират и тогава щяхме да разберем какво е взела. Така случаят щеше да приключи. Но аз нямах ключове за шкафовете.

— Ъ-хъ. Ако имаше ключове, щеше да отключиш шкафовете и да я оставиш там. Тогава тя щеше да вземе нещо от някой шкаф и да го изгори, а ти щеше да събереш пепелта и ще пратиш в лабораторията за изследване чрез най-съвременни, научни методи.

Рока конвулсивно преглътна.

— Да си призная, не се сетих за това. Но ако имах ключовете, щях да размисля.

— Не се и съмнявам. Иззе ли парите й като улика?

— Не, сър. Сметнах, че може да ме провокира. Задържах я. Обадих се по телефона. Когато ми дойде заместник, доведох я тук, при вас. Ще постоя тук, искам да я видя.

V

Макар че престоят ми в чакалнята на Хелър онази сутрин беше кратък, аз отдавна се бях научил да вярвам на очите си и да запомням това, което виждам, тъй че едва ли щях да позная мисис Албърт Тилотсън. Бе загубила два-три килограма и бе прибавила двойно повече бръчки, а при този контраст между червилото и съсухрената й кожа за женомразеца тя бе по-скоро хубаво момиче, отколкото угоена матрона.

— Бих желала да говоря с вас насаме — заяви тя на инспектор Крамър.

Беше от „ония“. Съпругът й — директор на нещо си, следователно би било глупаво да се очаква, че не се смята за привилегирована. Крамър загуби цели пет минути, за да й втълпи в главата, че е като всички жени. А това така я потресе, че и беше нужно известно време, за да реши как да реагира.

Реши да си послужи с явна лъжа. Попита дали човекът, който я е довел тук, е полицейски служител, и Крамър отговори утвърдително.

— А не би трябвало да е така — отсъди тя. — Сигурно ви е известно, че днес късно следобед един полицейски служител дойде в жилището ми да говори с мен. Каза ми, че Лео Хелър бил убит, ликвидиран, и искаше да знае с каква цел съм ходила в кабинета му тази сутрин. Естествено аз не желаех да се забърквам в такова ужасно нещо, затуй му отговорих, че не съм ходила да говоря с Лео Хелър. Но той ми даде да разбера, че това няма да мине, затуй признах, че съм ходила да говоря с Хелър по съвсем личен въпрос, който няма да разкрия… Записва ли оня човек какво казвам?

— Да. Такава му е работата.

— Тя не ми харесва. Нито пък вашата. Полицейският служител настоя да кажа защо съм ходила при Хелър, но аз отказах, отново настоя и отново отказах. Когато заяви, че трябва да ме заведе в районната прокуратура и да ме арестува, ако трябва, разбрах, че не говори празни приказки и му казах всичко. Признах му, че двамата със съпруга ми имаме известни затруднения с нашия син, особено с образованието му, та съм ходила при Хелър да го попитам кой колеж ще бъде най-подходящ за него. Отговорих на въпросите на полицая, доколкото можех, и най-после той си тръгна. Навярно всичко това ви е известно.

Крамър кимна.

— Да.

— Е, след като той си тръгна, започнах да се притеснявам, та отидох да се видя с една приятелка и да я помоля за съвет. Бедата е там, че бях разказала разни подробности за моя син, някои от тях доста интимни и поверителни, и щом Хелър е убит, полицията сигурно ще прегледа всичките му книжа, а пък тези подробности са лични и исках да ги запазя в тайна. Знаех, че неговите стенографски записки никой друг не може да разчете — поне така ми каза той, но не бях сигурна, а това беше много важно. След като обсъдихме надълго и нашироко въпроса с приятелката ми, реших да отида в жилището на Хелър и да помоля дежурния полицай там да ми върне всички документи, отнасящи се до семейните ми работи, тъй като те нямат нищо общо с убийството.

— Разбирам — увери я Крамър.

— Така и сторих. А полицаят се преструваше, че ме слуша, преструваше се, че се съгласява с мен, а после изведнъж ме арестува, защото съм се опитала да подкупя служебно лице, и когато най-възмутено отрекох това — разбира се, съвсем основателно — и понечих да си тръгна, той ме задържа насила и, представете си, искаше да ми сложи белезници! Затова дойдох с него и ето ме тук, и се надявам да разберете, че искам да се оплача и се оплаквам.

Крамър я гледаше втренчено.

— Опитахте ли се да го подкупите?

— Не, не съм се опитвала!

— Не му ли предложихте пари?

— Не!

Пърли Стебинс неволно издаде тих звук — нещо средно между ръмжене и сумтене. Без да обръща внимание на непристойното държане на своя подчинен, Крамър си пое дълбоко дъх и го изпусна.

— Да се заема ли аз? — попита Улф.

— Не, благодаря — отвърна Крамър кисело. Той не изпускаше от очи мисис Тилотсън. — Заблуждавате се, госпожо — каза и той. — Всички тези лъжи няма да ви донесат никаква полза. Само утежняват положението ви. Постарайте се този път да говорите истината.

Тя се изправи, но позата й не беше особено внушителна, защото беше много изморена след тежкия ден.

— Значи ме наричате лъжкиня — рече с укор, — и то пред свидетели. — Посочи с пръст полицейския стенограф. — Запишете това точно както го каза!

— Ще го запише — увери я Крамър. — Вижте какво, мисис Тилотсън. Вие признахте, че сте били при Хелър едва когато стана ясно, че лъжата ви няма да мине и портиерът е готов да се закълне, че сте били там не само тази сутрин, но и преди това. А сега за опита ви да подкупите служебно лице. Това е углавно престъпление. Ако ви пратим в съда, не мога да кажа на кого ще повярват съдебните заседатели — на вас, или на полицейския служител, но аз знам на кого да вярвам. Вярвам на него, а вие лъжете.

— Доведете го тук — рече предизвикателно тя. — Искам очна ставка с него.

— Той също иска очна ставка с вас, но това няма да ви помогне. Убеден съм, че вие лъжете, лъжете и за това какво сте искали да измъкнете от картотеката на Хелър. Той си е правил бележки със собствен шифър, за дешифрирането на който ще ни трябва цял взвод експерти, а вие сте знаели това и не вярвам да сте рискували да отидете там само за да се опитате да подкупите служебно лице и да вземете сведенията за вас и вашите близки. Предполагам, че в картотеката му има нещо, което лесно може да се познае, че се отнася за вас или вашите близки, и тъкмо това сте търсили. Утре сутринта наши хора ще проверят съдържанието на картотеката картон по картон и ако има нещо от тоя род, непременно ще го забележат. Междувременно ви задържам за допълнителен разпит относно опита ви да подкупите служебно лице. Ако искате да се свържете по телефона с адвокат, разрешавам едно-единствено телефонно обаждане в присъствието на наш служител.

Крамър обърна глава.

— Стебинс, заведи я при лейтенант Роуклиф и му обясни за какво става дума.

Пърли се изправи. Мисис Тилотсън се смаляваше пред очите ни, с всяка измината секунда направо се топеше.

— Ще почакате ли една минута? — помоли тя.

— Две минути, госпожо. Но не се опитвайте да скалъпявате нови лъжи. Не ви бива за такова нещо.

— Този човек ме е разбрал погрешно. Аз не исках да го подкупя.

— Казах, че можете да се обадите по телефона на адвокат…

— Не ми трябва адвокат. — Тя беше уверена в това. — Ако преровят оная картотека, бездруго ще намерят каквото търсех, тъй че по-добре ще бъде аз да ви кажа. Касае се за няколко писма, адресирани до мен. Те не са подписани, анонимни са и исках Хелър да установи кой ги е пратил.

— За вашия син ли се отнасят?

— Не. За мен. Заплашват ме с нещо и бях сигурна, че някой ще се опитва да ме изнудва.

— Колко писма?

— Шест.

— С какво ви заплашват?

— Те… не може да се каже, че ме заплашват. Цитати от разни места. Един от тях гласи „Като не можеш да платиш, моли се.“ В друг се казва. „Който умре, плаща всички дългове.“ Трети: „След пиршеството иде разплатата.“ Останалите са по-дълги, но все в тоя дух.

— Какво ви накара да помислите, че някой се готви да ви изнудва?

— А вие не мислите ли така? „Като не можеш да платиш, моли се.“

— И сте искали от Хелър да установи самоличността на подателя. Колко пъти се срещнахте с Хелър?

— Два пъти.

— И, разбира се, дали сте му всички възможни сведения. Писмата ще имаме утре сутринта, но бихте могли още сега да ни кажете какво ви отговори Хелър, По възможност всичко, което сте си казали двамата.

Аз си позволих да се усмихна съвсем недискретно и погледнах Улф, за да видя как оценява подхода на Крамър, но той продължаваше да седи с търпеливо изражение на лицето.

Трудно беше да се каже, поне за мен, колко признаваше мисис Тилотсън и колко скриваше. Ако в миналото й е имало нещо, за което някой е сметнал, че трябва да плати или да даде сметка, то тя или не знаеше какво е то, или го бе скрила от Хелър, или му го бе казала, но положително не възнамеряваше да го сподели с нас. И караше все така, като се мъчеше да си спомни своя разговор с Хелър и всички сведения, които му бе предоставила за неговите формули, а Крамър я разпитваше и така, и иначе, докато тя толкова се оплете в противоречия, че бяха нужни една дузина магьосници-математици, за да се разбере нещо.

Най-после Улф се намеси. Той погледна стенния часовник, размърда се на креслото, промени положението на туловището си и обяви:

— Минава полунощ. Слава богу, че разполагаш с цяла армия, която ще се заеме да проверява това. Ако твоят лейтенант Роуклиф е още тук, нека се заеме с нея, а ние ще похапнем сиренце. Гладен съм.

Крамър, който винаги беше готов за отдих, нямаше възражение. Пърли Стебинс изведе мисис Тилотсън. Стенографът излезе по лична работа. Аз отидох в кухнята да помогна на Фриц, тъй като знаех, че той се е претрепал да разнася табли със сандвичи на пълчищата служители от отдел „Убийства“ плъпнали из цялата сграда. Когато се върнах в кабинета с хранителните припаси в ръце, Крамър вадеше душата на Улф, като го обливаше със словесен порой, а Улф се бе облегнал в креслото си със затворени очи. Раздадох чинии с il pesto и бисквити, приготвени от Фриц, бира за Улф и стенографа, кафе за Крамър и Стебинс и мляко за мен.

След четири минути Крамър попита:

— Какво е това нещо?

— Il pesto — каза Улф.

— Какво има в него?

— Сирене „Канестрато“, аншоа, свински дроб, американски орех, лук, босилек, чесън и зехтин.

— Велики боже!

След още четири минути Крамър се обърна към мен с такъв тон, като че ми правеше велика услуга.

— Ще си взема още малко от това, Гудуин.

Ала докато събирах празните чинии, той отново емна Улф. Улф, не си правеше труда да му отвърне. Той почака Крамър да млъкне, за да си поеме дъх, и тогава изръмжа:

— Наближава един часът, а имаме още трима.

Крамър прати Пърли за друг уплашен гражданин. Този път беше кльощавият висок, костелив екземпляр, който, влизайки в преддверието на Трийсет и седма улица оная сутрин, се бе спрял, за да изгледа кръвнишки Сюзан Матуро и мен, докато седяхме на пейката до камината. Тъй като бях прочел показанията му, вече знаех, че се казва Джек Енис, че е специаист-десенатор, понастоящем безработен, неженен, живее в Куийнс и е роден изобретател, който още не е спечелил пари от изобретенията си. Кафявият му костюм не беше гладен.

Когато Крамър му каза, че въпросите на Улф са част от официалното следствие, свързано със смъртта на Лео Хелър, Енис наклони глава и измери Улф с преценяващ поглед, сякаш решаваше дали подобна процедура заслужава одобрение, или не.

— Вие сте човек, който се е издигнал сам — каза той на Улф. — Чел съм за вас. На каква възраст сте?

Улф също го изгледа.

— Друг път, мистър Енис. Тази вечер мишената сте вие, не аз. Вече сте на трийсет и осем, нали?

Енис се усмихна. Той имаше голяма уста с тънки безцветни устни и усмивката му не беше особено привлекателна.

— Извинете ме, че така неделикатно ви питам за възрастта, но всъщност това никак не ме интересува. Знам, че сте на върха на кариерата си, та се чудех колко време ви е било нужно, за да стигнете дотук. Аз също вървя към върха, но началото ми отнема страшно много време, та се чудех как е било при вас. На каква възраст бяхте, когато името ви се появи за пръв път в печата?

— На два дена. В съобщение за раждането ми. Доколкото разбирам, посещението ви при Лео Хелър е било свързано с желанието ви да ви признаят за изобретател?

— Точно така. — Енис пак се усмихна. — Вижте какво! Всичко това е вятър работа. Полицаите ме тормозят от седем часа, а докъде са стигнали? Има ли смисъл да продължаваме така? Защо, за бога, ще искам да убия тоя човек?

— Тъкмо това се мъча да разбера.

— Е, и аз нищо не проумявам. Имам патенти за шест изобретения и нито едно досега не е откупено. Едно от тях е недоизпипано — много добре знам това, — но му липсва само една тънкост и ще се превърне в истинска сензация. Ала не мога да открия тая тънкост. Четох за тоя Хелър и си помислих, че ако му дам всички сведения, всички материали, нужни за неговите формули, има шанс да намери отговора. Затова отидох при него. Изкарахме три предълги сеанса. Най-после той реши, че разполага с достатъчно данни, за да се опита да състави формула, вече се бе заловил с нея и тази сутрин имахме среща, за да видя как върви.

Енис млъкна, за да придаде повече тежест на думите си.

— Затова и се надявах. След като се потих толкова и похарчих сума ти пари, можеше най-после да ми потръгне. Затова и отидох. Качих се в кабинета му и го застрелях, а после влязох в чакалнята и седнах да чакам. — Той се усмихна. — Слушайте. Ако искате да докажете, че има по-умни от мен, няма да споря. Вие самият може да сте по-умен. Но аз да не би да съм луд, а?

Улф сви устни.

— Няма да ви отговоря категорично на този въпрос, мистър Енис. Но вие съвсем не доказахте колко е абсурдно предположението, че сте могли да убиете Хелър. Ами ако е съставил някаква формула с помощта на данните, които сте му дали, ако е открил онази тънкост, която ще превърне вашето дефектно творение в сензация, както се изразихте, и се е съгласил да ви разкрие всичко това при неприемливи за вас условия? Ето една чудесна подбуда за убийство.

— Безспорно — съгласи се с готовност Енис. — С удоволствие щях да го убия. — Той се наклони напред и изведнъж стана напрегнат и много сериозен. — Вижте какво. Аз съм се устремил към върха. Имам каквото ми трябва тук — почука челото си — и нищо и никой не ще ме спре. Ако Хелър бе постъпил така, както казахте, можех да го убия, не отричам. Но той не постъпи така. — Енис се обърна рязко към Крамър. — И се радвам, че имам възможност да ви кажа същото, което казах и на ония келеши, дето ме разпитваха. Искам да прегледам книжата на Хелър, за да видя дали ще мога да намеря формулата, която е съставил за мен. Възможно е да не успея да я разпозная; и дори да я разпозная, съмнявам се дали ще мога да я разбера, ала все пак искам да я потърся, и то нека да не е чак догодина.

— С търсенето ще се занимаем ние — заяви Крамър студено. — Ако открием нещо и се установи, че то се отнася до вас, ще го видите и накрая може да си го получите.

— Не го искам накрая, искам го още сега. Знаете ли колко време работих върху това? Четири години! То е мое, разберете, мое е!

Той бе разстроен.

— Успокойте се, драги — посъветва го Крамър. — Съгласни сме; ще се постараем да си получите онова, което си е ваше.

— Междувременно — обади се Улф — има един-два въпроса. Когато влязохте в оная сграда сутринта, защо се спряхте да зяпате мистър Гудуин и мис Матуро?

Енис вдигна брадичка.

— Кой каза, че съм зяпал?

— Аз, имам такива сведения. От Арчи. Така ли е?

— Да — заявих аз. — Горе-долу.

— Е — отговори Енис на Улф, — той е по-едър от мен. Тъй че може и да съм се загледал.

— Защо? Имате ли някаква особена причина?

— Зависи какво, наричате „особена“. Стори ми се, че съм познавал някога момичето, но после видях, че греша. Тази е много по-млада.

— Много добре. Ще ми се да преразгледам предположението си, което вие отхвърляте: че Хелър се е опитвал да ви отнеме изобретението, вече усъвършенствувано благодарение на неговите изчисления. Искам да ми опишете това изобретение, така както сте го описали на него, особено онази тънкост, която сте се мъчили толкова упорито да откриете.

Няма да ви разказвам какво стана по-нататък, а и бездруго не бих могъл, тъй като не разбрах и една десета от всичкото. Подразбрах обаче, че изобретението представлява уред, предназначен да замести всички съществуващи рентгенови апарати, ала след това се залутах в джунглата от катоди, валентности и кулони и ако ме питате — нито Улф, нито Крамър разбраха повече от мен. Ако плямпането като герой от научнофантастичен роман доказва, че си изобретател, този чешит сигурно беше такъв. Той се изправи и взе да жестикулира за по-нагледно, после грабна бележник и молив от бюрото на Улф, за да разясни чертежите си, а след известно време като че ли беше вече невъзможно да го спрем. Най-сетне успяха да го укротят с помощта на сержант Стебинс, който се приближи и го улови за лакътя. На излизане Енис се обърна от вратата и подвикна:

— Искам си формулата, не забравяйте!

VI

Жената административен тип беше все още с палто от норка, или по-право го носеше със себе си, но вече не бе толкова чевръста. Както казах, по-рано, тази сутрин бях определил възрастта й някъде между двайсет и шейсет, но изнурителните преживявания през деня я бяха приближили повече до действителността, и сега вече бих й дал четиридесет и седем. Обаче се държеше. След всичко, което бе преживяла, тя сложи палтото си на един стол в този късен час, седна на друг, кръстоса крака, извади цигара, позволи ми да я запаля и ми благодари за пепелницата, като все пак ни даде да разберем, че е спокойна, хладнокръвна и владее положението.

Мнението ми, че е административен тип, бе потвърдено от протоколите. Тя наистина се казваше Агата Аби и беше отговорен редактор в списание „Мода“, което не четях редовно. Крамър й обясни защо е повикана тук и какъв е Улф, а Улф се прицели и стреля право в центъра на мишената.

— Мис Аби, предполагам, че предпочитате да си легнете, а и аз предпочитам същото, затова няма да си губим времето. Ето три неща, отнасящи се до вас. Той вдигна един пръст. — Първо. Твърдите, че никога не сте виждали Лео Хелър. Доказано е, че до днес не сте посещавали жилището му, но дали сте се виждали другаде с него ще бъде внимателно проучено от хора, снабдени с негови снимки. Те ще разпитват хора в службата ви, в квартала ви и на други подобни места. Ако се установи, че фактически сте се срещали и сте разговаряли с него, това няма да ви се хареса.

Улф вдигна два пръста.

— Второ. Отказахте да обясните защо сте ходили при Хелър. Това не означава, че сте престъпница, тъй като повечето хора имат частни проблеми, които наивно и ревниво пазят в тайна, но вие съвсем неблагоразумно държите на своето, дори след като ви обяснихме, че такива сведения трябва да дадат всичките шест лица, посетили Хелър тази сутрин, и ви уверихме, че сведенията ще си останат в тайна, освен ако не се окаже, че могат да послужат като улики в съдебен процес срещу убиеца. Най-накрая вие все пак дадохте тези сведения, но едва след като ви стана ясно, че в противен случай ще разследват щателно личните ви работи и постъпките ви.

Вдигна три пръста.

— Трето. Когато най-после са измъкнали сведенията от вас, те са се оказали горе-долу празни приказки. Заявили сте, че сте искали да възложите на Хелър да открие кой е откраднал някакъв пръстен от едно чекмедже на писалището ви преди около три месеца. Това е детинска глупост. Допускам, че дори пръстенът да е бил застрахован, сигурно сте искали да откриете виновника, а полицията ви е разочаровала; но щом имате достатъчно ум, за да получите и да заемете високоплатена длъжност в крайно конкурентна област, положително сте знаели колко е глупаво да вярвате, че Хелър може да ви помогне. Дори и да не беше шарлатанин, дори честно да прилагаше с навестен успех теорията на вероятностите, за да решава сложни проблеми, откриването на един крадец на дребно измежду сто възможни крадци явно е било задача, неподходяща за неговите методи, дори несъвместима с неговите претенции.

Улф помръдна главата си с два сантиметра наляво, после надясно.

— Не, мис Аби, това няма да мине. Аз трябва да зная дали сте се срещали с Лео Хелър и по-рано и какво сте искали от него при всяка среща.

До този момент връхчето на езика й се бе показало четири пъти, за да оближе устните. Тя заговори със сдържан, тънък, твърд като стомана глас:

— Вие, мистър Улф, изглежда, придавате на това огромно значение.

— Не става дума за мен. Този въпрос си е от огромно значение.

Пронизителните й тъмни очи се насочиха към Крамър.

— Вие сте инспекторът, натоварен с този случай, нали?

— Да.

— Споделя ли полицията скептицизма на мистър Улф?

— Можете да смятате казаното от него за казано от мен.

— Значи каквото и да ви кажа за причината да се срещна с Хелър, вие ще го проверите? Ще го проверите, нали?

— Не непременно. Ако всичко съвпада, ако не можем да го свържем с убийството и ако става дума за нещо лично, няма да се занимаваме повече с това. Ако се наложи да извършим някаква проверка, ще бъдем внимателни. И без това има толкова много невинни граждани, които вече ни се сърдят.

Тя отново стрелна с очи Улф.

— А вие, мистър Улф? Ще се наложи ли да проверявате?

— Искрено се надявам да не стане нужда. И аз се присъединявам към мистър Крамър.

Тя огледа всички наоколо.

— А тези хора?

— Те са компетентни доверени помощници. Ако не си държат езика зад зъбите, ще загубят работата си.

Връхчето на езика й се подаде и пак се скри.

— Не е достатъчно, но какво да правя? Щом трябва да избирам или това, или всички нюйоркски детективи да ме тормозят, бога ми, приемам първото. Преди десет дни се обадих по телефона на Лео Хелър, той дойде в кабинета ми и прекара два часа там. Беше по служебен въпрос, не личен. Ще ви кажа точно какъв, защото не умея да се преструвам. Сглупих много, като казах, че става дума за откраднатия пръстен.

Беше и ужасно неприятно, но все пак продължи:

— Казахте, че съм била достатъчно умна, за да заемам добре платена длъжност в крайно конкурентна област, но ако знаехте… Това не е област, а клетка за диви зверове. Шест тигрици се мъчат да се докопат до моята длъжност и ако тази вечер всички те умрат, утре ще има други шест на тяхно място. Разчуе ли се защо съм ходила при Лео Хелър, свършено е с мен.

Връхчето на езика се показа между устните и пак се скри.

— Ето такова е положението ми. Списание като „Мода“ има две главни задачи — да осведомява и да прогнозира. Американките искат да знаят какво се произвежда и се носи в Париж и Ню Йорк, но още повече искат да знаят какво ще се произвежда и ще се носи през следващия сезон. Осведомителната част на „Мода“ е доста добра — аз се справям успешно, — но през последната година прогнозите ни се оказаха абсолютно погрешни. Имаме връзки, но нещо се обърка и най-големият наш съперник ни направи за смях. Още една такава година, дори още един сезон само, и — край.

Улф изсумтя.

— За списанието ли?

— Не, за мен. Затова реших да си опитам късмета при Лео Хелър. Бяхме поместили статия за Хелър и вече се бях срещала с него. Мислех да му дам всички данни, които имаме — а имаме много — за модата, за цветовете и модните тенденции през последните десет години и да го накарам да предвиди какви са вероятностите в нашата област за следващите шест месеца. Трябваше да дойде в редакцията да прегледа материалите ни и, разбира се, аз бях принудена да скрия целта на посещението му, но това не беше никак трудно. Искате ли да знаете какво им казах, че върши?

— Мисля, че не е нужно — промърмори Улф.

— И така, Хелър дойде. А на другия ден му телефонирах, но той ми отговори, че ще му трябва най-малко една седмица, за да установи дали разполага с достатъчно данни за съставянето на формула. Вчера му се обадих пак и ми каза, че трябвало да обсъдим нещо и ме помоли да го посетя в дома му тази сутрин. Отидох. Останалото ви е известно.

Тя млъкна. Улф и Крамър се спогледаха.

— Бих искал — рече Улф — да узная имената на шестте тигрици, които се домогват до длъжността ви.

Тя пребледня. Никога не бях виждал руменина да се отцежда напълно от нечие лице, и то така бързо.

— Дяволите да ви вземат! — процеди тя с горчива ярост. — Значи и вие сте подлец като всички останали!

Улф вдигна ръка.

— Моля ви, госпожо. Мистър Крамър ще говори само от свое име, а аз не искам да ви предам на враговете ви. Желая само…

Той млъкна, защото публиката си отиваше. Тя стана, взе коженото си палто от другия стол, метна го на ръката си, обърна се и закрачи към вратата. Стебинс погледна Улф, Улф поклати глава и Стебинс тръгна подир жената.

Когато той излизаше от стаята по петите й, Крамър му подвикна:

— Доведи Буш! — После се обърна към Улф, за да протестира. — По дяволите, тя ти беше в ръцете. Защо я остави да се измъкне?

Улф направи гримаса.

— Отрепка. Жалка отрепка. Тя е женомразка до мозъка на костите си; а сега стана и мъжемразка. Беше онемяла от яд и нямаше смисъл да я задържам. Но вие я задържате, нали?

— Точно тъй, задържаме я. И за какво? — Крамър стана от стола си и впери убийствен поглед в него. — Кажи ми ти за какво! Освен да измъкнеш това от жената, няма нито една…

Той пак се разбесня. Аз не пропускам нито една възможност да се възмущавам от инспектор Крамър — това ми прави удоволствие и подобрява апетита ми, — но трябва да призная, че в случая той като че ли имаше право. Все още не бях видял, нито чул за какъвто и да било намек, че този ключ към загадката, за който разправя Улф, може да се окаже нещо повече от обикновено шикалкавене. А беше два и половина след полунощ, петима бяха „обработени“, оставаше само един. Затова когато Крамър се озъби на моя работодател, аз нито му изръкоплясках, нито му поднесох орхидея, ала дълбоко в себе си усещах, че някои от чувствата, които изразяваше, не бяха чак толкова неоснователни. Той все още продължаваше да се зъби, когато вратата се отвори и Стебинс въведе шестия ни клиент.

След като го заведе до мястото, заемано преди това от другите, с лице към Улф и Крамър, сержантът не седна на стола до стената, който бе удостоявал с вниманието си тази вечер. Вместо това тръшна туловището си на един стол от лявата страна на Крамър, на почтително разстояние от обекта. Това беше интересно, защото значеше, че обявява Карл Буш за свой избраник, и макар Стебинс често да грешеше, знаех, че неведнъж се бе оказвал и прав.

Карл Буш беше зализаният хитър мургав дребосък с пригладена на темето коса. В показанията му между другото бях забелязал съкращението НСИ, което значи Няма Средства за Издръжка, но това беше просто шаблонен израз. Подробните сведения за него не оставяха никакво съмнение за източниците, от които изкарваше пари. Той беше третокласен бродуейски шарлатанин. Не се подвизаваше нито в театъра, нито в спорта, нито в киното, нито се занимаваше с някаква престъпна дейност, ала познаваше всички хора в тези сфери и докато из центъра на града хвърчаха банкноти и влизаха в мрежите на ловците, законни и незаконни, той владееше стотина дребни похватчета да прибере нещо и за себе си.

Сега тонът на Крамър явно беше по-различен.

— Това е Нироу Улф — изръмжа той. — Отговаряйте на въпросите му. Чувате ли, Буш?

Буш каза, че чува. Улф, който го изучаваше навъсено, заговори:

— Нищо няма да постигна, мистър Буш, ако започна с обичайните празни приказки. Аз прочетох показанията ви и се съмнявам дали има смисъл да се опитвам да ви объркам така, че да ви хвана в някакво противоречие. Но вие сте имали три разговора с Лео Хелър, а те не са описани в показанията ви, само са споменати накратко. Искам подробности за тези разговори, доколкото може да ги възстанови паметта ви. Започнете с първия, отпреди два месеца. Какво точно говорихте тогава?

Буш поклати бавно глава.

— Невъзможно, мистър.

— Не ми трябва дума по дума. Колкото можете.

— Хм.

— Няма ли да се опитате?

— Вижте кво. Ако ви заведа на кея и поискам от вас да прескочите до Бруклин, какво ще направите? Ще кажете, че е невъзможно, пък и защо да си мокрите краката. И с мен е същото.

— Казах ви да отговаряте на въпросите му — тросна се Крамър.

Буш театрално протегна ръка в умолителен жест.

— Какво искате, да съчинявам измислици ли?

— Искам да правите каквото ви наредих, доколкото е възможно.

— Окей. Така ще е добре. Казах му: „Мистър Хелър, името ми е Буш, аз съм посредник.“ Той запита какъв посредник и аз отговорих: на куп хора, които искат да им посреднича; просто се пошегувах, ама видях, че му липсва чувство за хумор, та зарязах това и му обясних точно. Казах му, че всевъзможни хора искат много да знаят кой кон ще спечели дадено състезание още в деня преди надбягването или поне един час преди него, чел съм в каква област работи той и мисля, че може да помогне да удовлетворим тази нужда. Той отговори, че много пъти е мислил да приложи метода си в тази област, но не искал да го прилага сам за лични нужди, защото не обичал да залага, а съставянето на формула само за едно състезание изисквало страшно много проучвания и щяло да струва толкова много, че не би било изгодно за никого, ако не направи голям залог.

— Вие перифразирате — възрази Улф. — Предпочитам точните думи, които сте си разменили.

— Толкова мога, мистър.

— Добре. Продължавайте.

— Казах, че лично аз не обичам да залагам големи суми, ама все пак нищо няма да става слепешката, няма да има скрито-покрито, защото говоря за цяла организация. Разполагах с цифри, които можех да му покажа. Да речем, че „обработваше“ по десет състезания седмично. В състояние бях да намеря веднага най-малко двайсет клиенти. Не беше нужно да е някакъв всемогъщ бог и да познава винаги: достатъчно беше да улучва четирийсетина процента от резултатите и щяхме да имаме такъв наплив, че с нищо не можеш да го заприщиш. Щяхме да имаме един милион клиенти, стига да искахме, но не ни трябваха толкова. Щяхме да подберем сто хиляди, не повече, и всеки щеше да залага по един цент седмично, което, ако умея да смятам, щеше да прави по десет хилядарки на всяка неделя. Така ще…

— Какво? — избухна Улф. — Десет хилядарки на всяка какво?

— Неделя.

— Искате да кажете седмица?

— Разбира се.

— Отде, по дяволите, измъкнахте тази дума?

— Някакъв умник я разпространи миналото лято.

— Невероятно. Продължете.

— Докъде бях… А, да. Това прави половин милион доларчета на година, и щяхме да си ги делим двамата с Хелър. От моята половина щяхме да покриваме текущите разходи, а от неговата той щеше да покрива разноските за получаването на сведенията. Без да се напъва, щеше да изкарва чисти сто хиляди, а и аз нямаше да бъда чак толкова зле. Не подписахме договор, ама той подуши изгодата и след още два разговора се съгласи да направи опит при първите три състезания. При първото посочи фаворита, един кон на име Бяла вода, и той спечели, но, какво ти, това беше само леко упражнение за тоя дявол. При следващото имаше два фаворита с равни шансове от общо девет коня на хиподрума, ама Хелър позна победителя, един кон на име Аламинут; то когато залагаш на два коня по равно, няма какво да се паникьосваш. Но чуйте за следващия.

Буш зажестикулира театрално за по-голям ефект.

— Ето какво стана. Залогът за това животно беше четирийсет срещу едно, но можеше да бъде и четиристотин срещу едно. Конят беше същинска хиена — хилави мускули и възпалени стави на име Нула. Само името му Нула беше достатъчно, за да го прокълнат всички светии, пък и като погледнеш тая кранта отдалече, веднага ще си представиш консервирана храна за кучета. Когато Хелър спря избора си на него, аз си помислих, охо, тоя май е откачил, няма да се хвана. Е, нали искате да ви кажа какво точно си казахме с Хелър. Ако ви спомена някоя и друга дума, дето изрекох, когато тоя кон, Нула де, спечели състезанието, ще ме пратите в затвора. Хелър не само заложи цяла хилядарка, но и задигна повечето от… Какво правите, задрямахте ли?

Всички погледнахме Улф. Той се беше облегнал назад със здраво стиснати очи и не мърдаше, само устните му ту се издуваха, ту се свиваха, пак се издуваха и свиваха. Ние с Крамър и Стебинс знаехме какво значи това: нещо бе клъвнало на въдицата му, той я бе дръпнал и уловил риба. По гърба ми полази тръпка. Стебинс се изправи, пристъпи една крачка и застана до Буш. Крамър се мъчеше да изглежда скептично настроен, но не успя; и той се вълнуваше като мен. Доказателството беше, че не отвори уста; само седеше, като нас бе вперил очи в Улф, следеше движенията на устните му, сякаш те бяха кой знае какво.

— Дявол да го вземе! — възмути се Буш. — Да не е получил припадък?

Улф отвори очи и се наведе напред.

— Не, сега нищо ми няма — отсече той, — но през цялата вечер бях припаднал. Мистър Крамър, ще бъдете ли тъй добър да отстраните мистър Буш? Временно.

Без да се колебае, Крамър кимна на Пърли, а Пърли докосна рамото на Буш и двамата излязоха. Вратата се затвори подире им, ала след не повече от пет секунди се отвори пак и Пърли беше отново при нас. И той като шефа си и мен искаше колкото се може по-скоро да хвърли око на рибата.

— Наричал ли си ме някога, без да се церемониш, тъп и изкуфял дъртак? — обърна се Улф към Крамър.

— Аз не си служа с такива думи, но сигурно съм те наричал.

— Сега вече имаш право да ме наречеш така. И най-лошото ти мнение за мен е далеч по-добро от сегашното ми мнение за себе си. — Той погледна часовника, който показваше три часа и пет минути. — Сега ни трябва подходящ мизансцен. Колко от подчинените ти са в къщата?

— Четиринайсет-петнайсет.

— Всички да дойдат, имаме нужда от присъствието им. Половината да си донесат столове. Разбира се, да дойдат и шестимата, които разпитахме. Това няма да ни отнеме много време — може би един час, макар че се съмнявам. Няма да проточа работата чак толкова.

Крамър явно беше на обратното мнение.

— Ти вече проточи работата предостатъчно. Искаш да кажеш, че си готов да назовеш името на онзи?

— Не съм готов. Аз нямам ни най-малка представа кой е. Но съм готов да нападам така, че да разоблича него — или нея, — иначе въобще няма да имам мнение за себе си. — Улф сложи длани на бюрото си; за него това беше енергичен жест. — Дявол да го вземе, нима не ме познаваш достатъчно добре, за да се досетиш кога съм готов да ударя?

— Отлично те познавам. — Крамър погледна сержанта си, пое дълбоко въздух и го изпусна. — Ох, по дяволите! Хайде, Пърли, събери публиката.

VII

Кабинетът беше просторен, но когато се събра цялата публика, не остана много свободно място. Бяхме общо двайсет и седем души. Най-богатият асортимент служители от отдел „Убийства“, който бях виждал дотогава, се бе строил от стена до стена зад шестимата субекти, четирима от които бяха заели кушетката. Крамър се бе курдисал на червеното кожено кресло, Стебинс стоеше от лявата му страна, а стенографът се бе облегнал на ръба на моето бюро.

Шестимата граждани бяха строени в редица отпред и никой от тях не изглеждаше особено весел. От присъствуващите единствено на Агата Аби се полагаха два стола — един за самата нея и един за палтото й, но въпреки навалицата никой не си правеше труда да протестира. Мозъците им бяха заети с други неща.

Погледът на Улф шареше отдясно наляво и обратно, обхващайки всички. Той заговори:

— Ще трябва да говоря надълго и нашироко, за да можете всички да разберете ясно положението. В момента не бих се осмелил да направя някоя смела догадка кой е убил Лео Хелър, но вече зная как да го открия и точно това възнамерявам да сторя.

Единствената реакция, която можахме да видим или да чуем, беше от страна на Джон Р. Уинслоу — изкашля се.

Улф сключи пръсти връз шкембето си.

— Още отначало ние имахме едно сведение, за което не ви бе съобщено. Вчера, тоест във вторник, Хелър ни се обади по телефона, за да изкаже подозрението си, че един от клиентите му е извършил сериозно престъпление, и да ми възложи разследването на случая. Аз отказах по причини, които е излишно да излагам, ала мистър Гудуин, който е мой подчинен само когато му е удобно и подхожда на темперамента му, тази сутрин по своя инициатива отишъл при Хелър, за да обсъдят въпроса.

Улф ме стрелна с поглед, който посрещнах храбро. Просто проява на неучтивост. После продължи да говори на останалите:

— Влязъл в кабинета на Хелър, но го намерил пуст. След като се помотал там няколко минута и същевременно поупражнил силно развитата си дарба на наблюдател, между другите подробности забелязал една съборена чаша и няколко молива и една гумичка, наредени на бюрото по особен начин. По-късно същата, тази подробност, разбира се, била забелязана от полицията, след като трупът на Хелър бил открит и полицаите пристигнали. И една особеност накарала мистър Крамър да дойде да говори с мен. Той предполагаше, че Хелър, седнал на бюрото си и заплашен с пистолет, знаейки или мислейки, че след малко ще умре, е подредил моливите по този начин, за да остави някакво съобщение, и че целта му е била да даде указание за самоличността на убиеца. По този въпрос аз се съгласих с мистър Крамър. Моля, приближете се и разгледайте фигурата на бюрото ми. Моливите и гумичката са разположени приблизително по същия начин, както и онези върху бюрото на Хелър, но вие застанете от тази страна на бюрото, където е бил той. От вашата страна ги виждате така, както Хелър е искал да бъдат видени.

Шестимата направиха каквото им бе казано, към тях се присъединиха и други. Не само повечето служители от отдел „Убийства“ напуснаха столовете си и се приближиха да видят, но и самият Крамър стана и хвърли един поглед — може би само от любопитство, но според мен не беше изключено да подозира, че Улф прибягва до някакъв трик. Обаче моливите и гумичката бяха поставени правилно, както се уверих, когато станах и се надигнах на пръсти, за да надникна над раменете на другите.

Всички насядаха отново и Улф продължи:

— Мистър Крамър имаше известна догадка за съобщението, но аз я отхвърлих и няма да си правя труда да я излагам. Моята догадка, хрумнала ми почти незабавно, дойде не като coup d’eclat[1], беше просто стар спомен. Спомних си смътно за нещо, което бях виждал някъде; и споменът вече не беше смътен, когато се сетих, че Хелър беше математик, с необходимото университетско образование и подготовка. Споменът беше стар и аз го проверих, като отидох да потърся от рафтовете си една книга, която бях чел преди десетина години. Заглавието й беше „Математика до милион“ от Хогбън. След като проверих спомена си, заключих книгата в едно чекмедже, защото сметнах, че ще бъде жалко мистър Крамър да си губи времето да я прелиства.

— Продължавай нататък — изръмжа Крамър.

И Улф продължи:

— В книгата на мистър Хогбън се казваше, че преди повече от две хиляди години в Индия е била използува на, както се изразява той, особена цифрова система. Три хоризонтални линии значели три, две хоризонтални линии — две и тъй нататък. Наистина примитивно, но давало по-големи възможности от неудобните знаци на евреи, гърци и римляни. Приблизително по времето, когато се е родил Христос, някакъв даровит индус усъвършенствувал тази система, като свързал хоризонталните линии с диагонали и така направил знаците по-ясни. — Той посочи фигурата на бюрото си. — Тези пет молива от лявата ви страна изобразяват цифрата три точно така, както индусите са я изобразявали, а трите молива от дясната ви страна изобразяват две. Тези индуски символи представляват един от големите етапи в историята на математическия език. Както впрочем ще забележите, нашите цифри три и две са изобразени така, както са го правили индусите.

Двама станаха да погледнат и Улф търпеливо почака да се върнат на местата си.

— Хелър е бил математик, а това са известни факти от историята на математиката, следователно предположих, че съобщението е гласяло — три и две. Но фактите показваха, че гумичката също е била част от съобщението и трябва да се включи в него. Това е лесно. Ако учен-математик иска да напише „четири по шест“ или „седем по девет“, той има навика вместо „по“ да сложи точка, а не хикс, както правим ние, профаните. Това е толкова разпространен навик, че мистър Хогбън използува тази точка в книгата си, без да разсъди, че е необходимо да даде обяснение; ето защо със сигурност предположих, че гумичката е означавала точка и че съобщението гласи три по две, тоест шест.

Улф стисна устни и поклати глава.

— Но това се оказа пълна глупост. Цели седем часа, докато седях тук и ви изучавах, аз се мъчех да открия някаква връзка с цифрата шест, която или ще докаже невинността на някого от вас, или ще го свърже с извършването на престъпление, или и едното, и другото. За предпочитане и двете, разбира се, но и едното, и другото би ми свършило работа. При разпитите цифрата шест се явяваше неизменно, но не виждах приложението й и можех само да си помисля за някакво злополучно съвпадение.

Така че в три часа сутринта се намирах точно там, откъдето бях започнал. Не зная колко време щеше да ми бъде нужно, за да разбера колосалната си грешка, ако не беше случайното ми хрумване; и мога да кажа поне, че реагирах бързо и резултатно. Подсказа ми го мистър Буш, когато спомена името на един кон — Нула.

Улф вдигна длан.

— Разбира се. Нула! Аз се бях оказал глупаво магаре. Използуването на точката като знак за умножение е чисто съвременна работа. Щом като останалата част от съобщението, тоест цифрите три и две, е според индуската цифрова система, сигурно и точката иде оттам — при условие че индусите изобщо са използували точка. И грешката ми беше особено непростима именно поради обстоятелството, че индусите наистина са употребявали точката — както е обяснено в книгата на Хогбън, за най-блестящото и находчиво изобретение в цялата история на езика на цифрите. Защото щом веднъж решите по какъв начин да пишете три и по какъв начин да пишете две, как ще различавате трийсет и две от триста и две, три хиляди и две от трийсет хиляди и две? Ето най-важния проблем, а гърците и римляните, въпреки интелектуалните си способности, не са успели да го разрешат. Някакъв индуски гений обаче успял да стори това преди двайсет века. Той видял, че тайната е в разположението на знаците. Днес ние си служим с нашата нула досущ като него, но вместо нула, той е слагал точка. Такова е било предназначението на точката в ранната индуска цифрова система — тя се използувала като нашата нула. Следователно съобщението на Хелър не значи три по две, тоест шест; то значи три нула две, тоест триста и две.

Сюзан Матуро се сепна, вдигна рязко глава и ахна. Улф спря поглед на нея.

— Да, мис Матуро. Триста и двама души са загинали при експлозията и пожара в болницата „Монтроуз“ преди един месец. Вие споменахте тази цифра, докато разговаряхте с мен, но дори и да не бяхте я споменали, тя е така набита в съзнанието на всеки, който чете вестници или слуша радио, че не би убягнала от вниманието ми. Щом разбрах, че съобщението на Хелър означава числото триста и две, нямаше как да не го свържа с тази катастрофа, независимо дали вие бяхте споменали за нея, или не.

— Но това е… — Тя гледаше втренчено. — Искате да кажете, че има връзка?

— Аз изхождам от това очебийно предположение. Предполагам, че благодарение на сведенията, които някой от вас, шестимата, е дал на Лео Хелър, за да състави формула, Хелър се е усъмнил, че този човек е извършил сериозно престъпление. А съобщението му, числото триста и две, показва, че това престъпление е поставянето в болницата „Монгроуз“ на оная бомба, която причинила смъртта на триста и двама души — или най-малкото човекът е замесен в престъплението.

Сякаш виждах или усещах как всички са напрегнати до крайност. Повечето от детективите, а може би всичките, разбира се, бяха работили върху случая „Монтроуз“. Крамър прибра краката си назад, а ръцете му се свиха в юмруци. Пърли Стебинс измъкна пистолета си от кобура, сложи го на коляното си и се наведе напред, за да може да следи по-добре и шестимата.

— И тъй — продължи Улф, — съобщението на Хелър е сочело не лицето, което се е готвело да го убие, не престъпника, а престъплението. Това е изключително находчиво и като се има предвид положението, в което се е намирал Хелър, заслужава най-дълбокото ни възхищение. Самият аз му се възхищавам и се отказвам от всичките си злословия по негов адрес. Струва ми се естествено да насочим вниманието си към мис Матуро, тъй като тя безспорно е била свързана с катастрофата, но нека първо изясним този въпрос. Искам да запитам всички вас, останалите, дали сте посещавали някога болницата „Монтроуз“, дали сте били свързани по някакъв начин с нея, или сте поддържали отношения с някого от персонала й. Приемете въпроса точно така, както го формулирам. — Очите му се насочиха към края на редицата, вляво. — Мисис Тилотсън? Отговорете, моля. Имало ли е нещо такова?

— Не — изрече тя едва чуто.

— По-високо, моля.

— Не.

Той отмести поглед от нея.

— Мистър Енис?

— Не. Никога.

— Ще прескочим вас, мис Матуро. Мистър Буш?

— Аз изобщо не съм влизал в болница.

— Така отговаряте само на една трета от въпроса. Отговорете на целия.

— Отговорът е „не“, мистър.

— Мис Аби?

— Аз отидох там веднъж преди около две години, да посетя една болна, моя приятелка. Нищо повече. — Връхчето на езика й се подаде и пак се скри. — Като се изключи това едно-единствено посещение, никога не съм била свързана по какъвто и да било начин с тази болница, нито съм поддържала отношения с когото и да било от персонала й.

— Изчерпвате напълно въпроса ми. Мистър Уинслоу?

— „Не“ на целия въпрос. Категорично „не“.

— Добре. — Улф нямаше вид на победен. — Така, изглежда, остава само мис Матуро, но това не е решаващо. — Той извърна глава. — Мистър Крамър, ако лицето, което не само е убило Хелър, но и е поставило бомба в онази болница, се намира между тези шестима души, сигурен съм, че няма да поемете ни най-малък риск да го изпуснете. Имам едно предложение.

— Слушам — изръмжа Крамър.

— Приберете ги като важни свидетели и ги дръжте без гаранция, ако е възможно. Съберете незабавно колкото се може повече бивши служители на тази болница. Има десетки оцелели и десетки други, които не са били на работа в онзи момент. Не пестете усилия, издирете всички, ако е възможно, и ги накарайте да огледат тези хора и да кажат дали са виждали някого от тях. Междувременно, разбира се, ще работите с мис Матуро, но чухте думите на другите петима и ако се сдобиете с убедително доказателство, че някой от тях е излъгал, сигурно няма да има нужда да правя други предположения. Всъщност ако някой от тях е излъгал и излезе от тази стая под арест, без да си е признал лъжата, това ще значи, че битката е спечелена вече наполовина.

— Момент.

Всички очи се насочиха към едно и също място. Там беше Джек Енис — изобретателят. Тънките му безцветни устни бяха изкривени, едното им ъгълче бе повдигнато, но това не беше опит за усмивка. Погледът му показваше, че дори не мисли да се усмихва.

— Аз не казах точно лъжа — рече той.

Очите на Улф се присвиха така, че станаха като цепки.

— Тогава неточна лъжа ли беше, мистър Енис?

— Искам да кажа, че не посетих оная болница като лечебно заведение. И нямах никакви отношения с хората там, само се опитвах да се свържа с тях. Исках да изпробвам моя рентгенов апарат. Един от тях беше склонен да се съгласи, но други двама го разубедиха.

— Кога стана това?

— Ходих там три пъти, два пъти през декември и веднъж през януари.

— Мислех, че рентгеновият ви апарат е имал някакъв дефект.

— Не беше съвършен, ала щеше да работи и да бъде по-добър от онова, с което разполагаха. Бях сигурен, че ще успея да го инсталирам там, защото оня човек беше готов да го приеме — името му е Халси, — първо с него се видях и той искаше да изпробва апарата. Но другите двама го разубедиха и единият се оказа много… той… — Енис се запъна.

— Какво много, мистър Енис? — попита настоятелно Улф.

— Не ме разбираше! Мразеше ме!

— Има и такива хора. Всякакви се срещат. Изобретявали ли сте някога бомба?

— Бомба ли? — Устните на Енис се раздвижиха и този път си помислих, че наистина се мъчи да се усмихне. — Защо да изобретявам бомба?

— Не знам. Изобретателите изобретяват какво ли не. Ако никога не сте се опитвали да направите бомба, значи никога не сте имали възможност да се снабдите с необходимите материали — например взривни вещества. Справедливостта изисква да ви кажа нещо, което сега вече смятам за съвсем приемлива хипотеза: че вие сте поставили бомбата в болницата, за да си отмъстите за една обида, реална или въображаема; че в сведенията, които сте дали на Лео Хелър, е имало нещо като улика или улики, което го е накарало да ви заподозре в това престъпление; че нещо казано от него ви е накарало на свой ред да предположите, че той ви подозира; че когато сте отишли в дома му тази сутрин, вие сте отишли въоръжен, готов за действие, в случай че предположението ви се потвърди; че когато сте влизали в сградата, вие сте познали моя помощник мистър Гудуин; че сте се качили в кабинета на Хелър и сте го запитали дали мистър Гудуин има среща с него, а отговорът му е засилил или потвърдил вашето подозрение, тогава сте извадили пистолета; че…

— Чакай — отсече Крамър. — Оттук нататък ще действувам аз. Пърли, изведи го и…

Пърли беше малко муден. Той стана, ала Енис го изпревари я се хвърли към Улф. Аз също се стрелнах, улових го за ръката и рязко я извих. Той се отскубна от мен, но в това време цял полицейски отдел се озова на местопроизшествието, нахвърли се върху него и тъй като станах излишен, аз се отдръпнах. В този миг някой друг се озова до мен — Сюзан Матуро ме сграбчи за реверите.

— Кажете ми! — настояваше тя. — Кажете ми! Той ли беше?

Отговорих й веднага и категорично, за да не скъса реверите ми. Казах една-единствена дума: „Да.“

След два месеца осем мъже и четири жени — съдебни заседатели — се съгласиха с мен.

[1] Просветление (фр.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.